Cu câteva veri în urmă,
lucram la un tablou intitulat "Paradis".
Tablou realizat într-o manieră relaxată,
cu gesturi ample, subiective.
Versiunea mea post-modernistă a expresionismului abstract.
Citesc biografia lui de Kooning,
despre cum bietul de Kooning și-a petrecut ani buni înțepenit pe scaun,
încercând să-și picteze tabloul cum trebuie.
Și lucrez la tabloul expresionist abstract fals
făcând exact același lucru:
Îl privesc.
Îl ating, mă joc un pic cu el.
Stau jos.
Citesc biografia și-mi zic
"Trezește-te la realitate, de Kooning!"
Pe urmă mă gândesc,
"Drace, nu-i de fapt deloc ușor!"
Și m-am oprit în momentul ăla.
[RÂDE]
Când am început să pictez,
pictura era un fel de subcategorie a sculpturii,
vopseaua acrilică era un fel de pastă de modelaj.
Pictam cu mișcări verticale
Și pe urmă orizontale,
ca să acopăr tușele de pensulă.
Fără să le șlefuiesc,
doar evitând orice element expresionist.
După care, la un moment dat,
am început să aplic benzi de protecție și vopsea peste tot,
ca să combin palpabilul contururilor și inefabilul gesticii
pe aceeași pânză.
Ce revelație!
Le ai pe amândouă.
Ambele interpretări.
Albers și de Kooning pe aceeași pânză.