Miért hűtlenkedünk?
Miért hűtlenkednek a boldog emberek?
Amikor a hűtlenségről beszélünk, pontosan mit értünk rajta?
Futó kalandot, szerelmi történetet, pénzen vett szexet, csevegőszobát,
kielégítéssel végződő masszázst?
Miért gondoljuk, hogy a férfiak unalomból és az intimitástól tartva hűtlenkednek,
miközben a nők az intimitás hiánya és a magányosság miatt?
Egy viszony mindig a kapcsolat végét okozza?
Az utóbbi évtizedben beutaztam a világot,
és több száz olyan párral dolgoztam részletekbe menően,
akiket megrázott a hűtlenség.
Van egy egyszerű vétkes cselekedet,
amely megfoszthatja a párt a kapcsolatától,
a boldogságától és az önazonosságától: ez pedig a viszony.
S mégis, ezt a hihetetlenül köznapi tettet oly kevéssé értik.
A mai beszélgetés azoknak szól, akik valaha is szerettek.
A házasságtörés azóta létezik, mióta a házasságot
és egyben házasságtörés tilalmát is föltalálták.
A hűtlenség oly makacs jelenség, hogy a házasság intézménye megirigyelhetné,
annyira az, hogy ez az egyetlen parancsolat,
amelyet a Bibliában kétszer említenek:
egyszer a cselekedetet, egyszer pedig a puszta gondolatát.
(Nevetés)
Miként egyeztethető össze, hogy ami általánosan tiltott,
azt mégis általánosan gyakorolják?
A történelem során a férfiak gyakorlatilag föl voltak hatalmazva
a csekély következményű hűtlenségre.
Biológiai s evolúciós elméletek tömkelege támasztotta alá és adott nekik
fölmentést, hogy hiszen szükségük van a kalandozásra.
Úgyhogy a kettős mérce a házasságtöréssel egyidős.
De ki tudja, hogy valójában mi történik a lepedő alatt, ugye?
Mert mikor a szexre terelődik a szó,
a férfiak indíttatva érzik magukat, hogy hencegjenek és túlozzanak,
miközben a nők arra, hogy takargassák, lebecsüljék és tagadják a jelentőségét,
ami nem is meglepő, hiszen 9 országban
máig halállal lakol a nő, aki félrelép.
A monogámia valaha azt jelentette: élethossziglan egyvalaki.
A monogámia most azt jelenti: egyszerre csak egyvalaki.
(Nevetés)
(Taps)
Úgy értem, sokuk talán azt mondja:
"Minden kapcsolatomban monogám vagyok."
(Nevetés)
Régen megházasodtunk, utána
első ízben szeretkeztünk egymással.
Most megházasodunk, utána
már nem szeretkezünk mással.
Tény, hogy a monogámiának semmi köze a szerelemhez.
A férfiak a nők hűségére alapoznak,
hogy tudják, kitől vannak a gyerekeik,
és ki örökli a teheneket.
Mindenki kíváncsi rá, hogy az emberek
hány százaléka hűtlenkedik.
Mióta beértem erre a konferenciára, már sokan nekem szegezték a kérdést.
(Nevetés)
Önökre is vonatkozik.
De a hűtlenség meghatározása egyre bővül:
pajzán sms-ezés, pornónézés, titokban randioldalak böngészése.
Mivel nincs általánosan elfogadott meghatározás rá,
hogy miben áll a hűtlenség,
a becslés széles határok között, 26-75% tartományában ingadozik.
Ráadásul, két lábon járó ellentmondás vagyunk.
95%-unk azt mondja, hogy nagyon helytelen,
ha partnerünk letagadja a viszonyát,
de kb. ugyanilyen arányban ismerjük el,
hogy hasonló esetben mi is letagadnánk.
(Nevetés)
Kedvelem a viszony efféle meghatározását,
mert magában foglalja a három leglényegesebb tényezőt:
a titkos kapcsolat, amely egy viszony alapvető összetevője;
bizonyos fokú érzelmi kapcsolat;
és a szexuális alkímia.
Az alkímiának itt kulcsszerepe van,
mert az erotikus borzongás olyan, hogy az adni képzelt csók is
ugyanolyan erőteljes és igéző lehet,
mint a több órás valódi szeretkezés.
Marcel Proust azt mondta,
hogy képzeletünkből fakad a szerelem, nem a másik személyből.
Soha nem volt ennyire egyszerű hűtlenkedni,
és sohasem volt nehezebb titkot tartani.
Ugyanakkor a hűtlenség soha nem követelt ilyen pszichológiai veszteséget.
Mikor a házasság gazdasági vállalkozás volt,
a hűtlenség a gazdasági biztonságunkat fenyegette.
De most, hogy a házasság romantikus megállapodás,
a hűtlenség érzelmi biztonságunkat fenyegeti.
Vicces, hogy régen akkor szántuk rá magunkat házasságtörésre,
amikor a tiszta szerelmet áhítottuk.
Most a házasságban keressük a szerelmet,
de azt a házasságtörés szétzúzza.
Azt hiszem, a hűtlenség ma három szempontból a korábbitól másként fáj.
Romantikus eszményképünk van, s ettől az egy személytől várjuk el,
hogy eleget tegyen számtalan igényünknek:
legyen a legnagyszerűbb szeretőm, legjobb barátom,
a legjobb szülő, meghitt bizalmasom,
érzelmi társam, legyen velem szellemileg egyenrangú.
Én pedig a kiválasztott, a kivételes,
a felbecsülhetetlen, a pótolhatatlan,
hiszen én vagyok a nagy ő.
De a hűtlenség azt közli velem, hogy nem én vagyok.
Végeredményét tekintve ez árulás.
A hűtlenség szétzúzza a szerelemről táplált óriási becsvágyat.
A történelem során a hűtlenség mindig fájdalmas volt,
manapság gyakran sokkoló,
mert fenyegeti az önértékelésünket.
Fernando nevű betegem csak gyötrődött.
"Azt hittem, ismerem a feleségem.
Azt hittem, tudom, ki vagy, házaspárként kik vagyunk, s én ki vagyok.
Most minden kérdésessé vált."
A hűtlenség: erőszaktétel a bizalmon, a személyiség válsága.
"Bízhatok-e újra valaha is benned?" — kérdi.
"Bízhatok-e újra valaha is bárkiben?"
Heather nevű betegem ugyanezt mondja,
amikor férjéről, Nickről beszélgettünk.
Házasok, két gyermekük van.
Nick épp üzleti útra ment,
Heather férje iPadján játszik a fiaival,
amikor hirtelen egy üzenet bukkan föl a képernyőn:
"Alig várom, hogy találkozzunk."
Érdekes — gondolja, csak most ment el.
De egy újabb üzenet:
"Alig várom, hogy átölelhesselek."
Heather rádöbben,
hogy az üzenet nem neki szól.
Heather elmondja, hogy az apjának voltak nőügyei,
de az anyja talált egy nyugtát az apja zsebében,
meg egy rúzsfoltot a gallérján.
Heather nekiáll keresgélni,
és több száz üzenetre bukkan,
fényképváltásokra, vágyódás megnyilvánulására.
Nick két éve tartó viszonyának
szívbemarkoló részletei tárulnak Heather elé.
Elgondolkoztam:
A internet-korszakban a viszony olyan mint az ezernyi tőrdöfés okozta halál.
De manapság dolgunk akad egy másik paradox jelenséggel is.
Romantikus eszményképünk okán
kivételes szenvedéllyel számítunk partnerünk hűségére.
De még soha nem voltunk ennyire hajlamosak a félrelépésre,
s nem azért, mintha új vágyaink támadtak volna,
hanem mert olyan korban élünk,
mikor úgy érezzük, hogy jogunk van valóra váltani a vágyainkat,
mert ez olyan kultúra, melyben megérdemlem a boldogságot.
Valaha azért váltunk el, mert boldogtalanok voltunk,
viszont ma azért, mert boldogabbak lehetünk.
Valaha a válást szégyen övezte,
ma, ha a maradást választjuk mikor távozhatnánk,
nos, ez az új szégyen.
Heather nem beszélhet erről a barátainak,
mert attól tart, hogy megszólják, amiért még mindig szereti Nicket,
bárkihez fordul is, mindenki ugyanazt tanácsolja:
Hadd menjen! Hagyd a fenébe!
Ellenkező esetben Nick is ezt tenné.
Ottmaradni — ez az új szégyen.
Ha elválhatunk,
akkor mire jók nekünk a viszonyok?
A szokásos vélekedés, hogy ha valaki hűtlenkedik,
vagy a párjával van baj, vagy vele.
De hát több milliónyi ember csak nem lehet kóros eset.
A logika azt diktálja: ha minden szükségest megkapsz otthon,
nem kell máshol keresgélned,
feltéve, hogy létezik tökéletes házasság,
amely beolt bennünket a mehetnék ellen.
De mi van akkor, ha a szenvedély önálló életre kel?
Mi a helyzet, ha vannak dolgok, melyeket még egy jó kapcsolat
sem tud soha nyújtani?
Mire véljük, ha még a boldog emberek is hűtlenkednek?
Azzal mi a helyzet?
Pácienseim túlnyomó többsége
egyáltalán nem megrögzött szívtipró.
Vannak, akik lelkük mélyén monogámnak tartják magukat,
legalábbis partnerükkel.
De ismét konfliktusba kerülnek,
mert szakadék van értékrendjük és viselkedésük között.
Vannak, akik évtizedeken keresztül hűségesek,
ám egy nap félrelépnek,
amire nem is számítottak,
és azt kockáztatják, hogy mindent elveszítenek.
Mi a szöszt remélnek?
A viszony — árulás,
s egyben a vágyódás és a veszteség kifejeződése.
Egy viszony hátterében gyakran
az érzelmi kapcsolat, az újdonság, a szabadság, az önállóság,
a nemi vágy hevessége iránti vágyódás és epekedés áll,
továbbá hogy visszaszerezzük énünk elvesztett részeit
vagy kísérlet arra, hogy veszteség és tragédia képében visszahozzuk életerőnket.
Eszembe jut Priya, egy másik betegem,
aki boldog házasságban él,
szereti a férjét,
és sohasem bántaná meg.
De azt is elmondta nekem,
hogy mindig azt tette, amit elvártak tőle:
jó kislány, jó feleség, jó anya,
gondot visel a bevándorolt szüleire.
Ám Priya belehabarodott a kertészbe, aki egy fát távolított el az udvarukból
a Sandy hurrikán után.
Teherautójával és tetoválásaival a férfi Priya szöges ellentéte.
A 47 éves Priyának ez a viszony maga az ifjúkor, amiben soha nem volt része.
Priya története rávilágít, hogy amikor egy másik ember tekintetét keressük,
ez nem mindig a partnerünk, akinek hátat fordítunk,
hanem az a személy, akivé mi magunk váltunk.
Nem is annyira valaki mást keresünk,
legalább annyira egy másik énünket keressük.
Az egész világon
ugyanazt a szót mondja mindenki, akinek viszonya van:
Úgy érzik, hogy élnek.
Gyakran történeteket mesélnek a közelmúlt veszteségeiről:
az elhunyt szülőről,
a váratlanul korán meghalt barátról,
az orvos közölte rossz hírről.
A halál és a halandóság gyakran a viszony árnyékában él,
mert kérdéseket vetnek föl:
Ez az? Mi van még?
A további 25 évben is minden így fog folytatódni?
Fogom-e még valaha ezt érezni?
Ez arra a gondolatra vezetett engem, hogy talán ezek a kérdések
hajtják az embereket, hogy átlépjék a határt,
és néha viszonyukban az emberek csak megkísérlik visszaverni az élettelenséget,
ez náluk a halál ellenszere.
Pont ellenkezőleg, mint ahogy hiszik:
a viszonyok kevésbé a szexről, annál inkább a vágyódásról szólnak:
a figyelem és a különlegesség érzése iránti vágyódásról,
a fontosság érzése iránti vágyról.
A viszony egész szerkezete,
hogy szerelmünk esetleg soha nem lesz a miénk —
fenntartja az akaratot.
Ez önmagában egy vágyódásgépezet,
mert a teljesség hiánya, a kétértelműség
fenntartja annak akarását, ami nem lehet a miénk.
Talán önök közül valaki
úgy véli, hogy nyitott kapcsolatban nem alakul ki viszony.
De igen.
Először is, a monogámiáról folyó beszélgetés más,
mint a hűtlenségről szóló.
De tény, hogy úgy látszik, bár megvan
egy másik nemi partner megválasztásának szabadsága,
mégiscsak vonz bennünket a tiltott dolog ereje,
hogy ha azt tesszük, amit nem kellene,
akkor úgy érezzük, hogy tényleg azt tesszük, amit akarunk.
Jó pár betegem figyelmét felhívtam rá,
hogy ha kapcsolataikba csak a tizedét beleadták volna
annak a merészségnek, képzelőerőnek és lelkesedésnek,
amit a viszonyukba, akkor talán
soha nem kellett volna engem fölkeresniük.
(Nevetés)
Hogyan gyógyulunk ki egy viszonyból?
A vágyakozás mélyre hatol.
Az árulás mélyre hatol.
De gyógyítható.
Van olyan viszony, mely egy eleve reménytelen
s ma már halódó kapcsolat végének előhírnöke.
Más viszonyok új lehetőségekbe sodornak.
Tény, hogy azoknak a pároknak a többsége,
melyek átéltek viszonyokat, együtt marad.
Egy részük csupán túléli,
mások a válságot lehetőséggé tudják változtatni.
Teremtő tapasztalattá tudják változtatni.
Sokkal többet gondolok a megcsalt partnerre,
aki gyakran azt mondja:
"Azt hiszi, én nem akartam többet?
De én viszont nem tettem meg."
De most, hogy a viszony lelepleződött,
ők is többet követelnek,
és már nem kell fönntartaniuk a status quot,
amely eddig sem nagyon elégítette ki őket.
Észrevettem, hogy sok pár
a viszony közvetlen utóhatásaként,
az esetleg új rendhez vezető új zűrzavar miatt,
olyan elmélyült, őszinte és nyílt beszélgetéseket folytat,
amelyet évtizedek alatt soha.
És a szexuálisan egymás iránt addig közömbös partnerek
hirtelen olyan buján telhetetlennek mutatkoznak,
hogy azt sem tudják, mi lelte őket.
A veszteségtől való félelem újból föllobbantja a vágyat,
és kikövezi az utat egy teljesen újfajta igazságnak.
Úgyhogy mikor egy viszony kiderül,
mit tehetnek ekkor a párok?
A traumából tudjuk, hogy a gyógyulás akkor kezdődik,
mikor az elkövető bevallja a gaztettét.
A viszonyt folytató partner,
esetünkben Nick számára
az egyik dolog, hogy vessen véget neki,
de a másik szükséges, fontos tett, hogy fejezze ki
bűntudatát és lelkifurdalását, amiért megbántotta a feleségét.
De észrevettem,
hogy elég sokan azok közül, akiknek viszonyuk van,
szörnyű bűntudatot érezhetnek, amiért megbántják partnerüket,
de nem éreznek bűntudatot magáért a viszonyért.
Ez a különbségtétel fontos.
Nicknek ébernek kell lennie a a kapcsolatuk érdekében.
Egy időre a határok védelmezőjévé kell válnia.
Az ő dolga, hogy mindent jóvátegyen,
hiszen ha belegondol,
ő tudja megszabadítani Heathert a gyötrődéstől,
s miközben oda kell hatnia, hogy a viszony ne menjen feledésbe,
ez pedig önmagában is a bizalom helyreállításának kezdete.
De Heathernek,
illetve a megcsalt partnereknek
lényeges olyat tenniük, ami feléleszti az önbecsülésüket,
szeretettel és barátokkal vegyék körül magukat, s azzal foglalkozzanak,
ami visszahozza életükbe az örömet, az értelmet és az önazonosságot.
De még fontosabb,
hogy elfojtsuk kíváncsiságunkat, és ne turkáljunk a mocskos részletekben —
Hol voltatok? Hol csináltátok?
Milyen gyakran? Jobb az a nő az ágyban mint én? —
ezek a kérdések csak újabb fájdalmat okoznak,
s miattuk nem jön álom a szemünkre.
Inkább olyan kérdéseket tegyenek föl, amelyeket feltáró jellegűeknek nevezek,
amelyek a jelentőséget és az okokat firtatják —
Mit jelentett neked ez a viszony?
Mit tudtál azáltal kifejezni vagy tapasztalni,
amit velem nem voltál képes?
Mit éreztél, mikor hazajöttél?
Mit értékelsz bennünk?
Örülsz, hogy már véget ért?
Minden viszony újraírja a kapcsolatot,
és minden pár eldönti,
milyen hagyaték marad vissza a viszonyból.
De a viszonyok itt maradnak, s nem enyésznek el.
A szerelem és a vágyakozás dilemmája,
hogy belőlük nem teremnek egyszerű válaszok: fekete-fehér,
jó-rossz és áldozat-elkövető.
Egy kapcsolatban az árulás sok alakot ölthet.
Sok módja van partnerünk elárulásának:
ilyen a lenézés, az elhanyagolás,
a közömbösség, az erőszak.
A szexuális hűtlenség csak egy módja partnerünk megbántásának.
Másként fogalmazva, egy viszony áldozata
nem mindig a házasság áldozata.
Önök végighallgattak,
de tudom, hogy mi jár a fejükben:
a nőnek francia akcentusa van, tehát biztos támogatja a viszonyokat.
(Nevetés)
Nem, tévednek.
Nem vagyok francia.
(Nevetés)
(Taps)
És nem támogatom a viszonyokat.
De mert szerintem egy viszonyból jó is származhat,
gyakran fölteszik nekem ezt a nagyon fura kérdést:
Van olyan eset, mikor javasolnám?
Nem ajánlanám jobban, hogy viszonyuk legyen,
mint ajánlanám, hogy rákosak legyenek,
noha tudjuk: sok beteg gyakran említi,
hogy betegsége új távlatot nyitott előtte.
Ideérkezésem óta folyton azt kérdezik tőlem, mikor elmondtam,
hogy a hűtlenség a témám: mellette vagy ellene van?
Azt válaszoltam: "Igen."
(Nevetés)
Két szempontból vizsgálom a viszonyokat:
megbántás és árulás az egyik oldalon,
növekedés és önmagunk fölfedezése a másikon —
mit tett veled, és mit jelentett nekem.
Mikor egy pár egy napvilágra került viszony következtében
eljön hozzám,
gyakran azt mondom neki:
A mai nap itt Nyugaton
legtöbbünk 2-3 kapcsolatot
vagy házasságot köt,
s némelyikünk ugyanazzal a személlyel.
Az első házasságuk véget ért.
Szeretnének létrehozni egy második házasságot egymással?
Köszönöm.
(Taps)