Imagini ca aceasta din lagărul de la Auschwitz
ni s-au imprimat în conștiință de-a lungul secolului 20
și ne-au dat o nouă înțelegere cu privire la cine suntem,
de unde venim și timpurile în care trăim.
Pe parcursul secolului 20 am fost martori la atrocitățile
lui Stalin, Hitler, Mao, Pol Pot, din Rwanda și alte genociduri,
și chiar dacă secolul 21 are doar șapte ani
suntem deja martorii unui genocid în plină desfășurare în Darfur
și ai ororilor zilnice din Irak.
Aceste lucruri au condus la o înțelegere comună a situației,
mai exact că epoca modernă ne-a adus o violență îngrozitoare
și că probabil popoarele indigene trăiau într-o armonie
de care noi ne-am îndepărtat periculos.
Iată un exemplu
dintr-un editorial de Ziua Recunoștinței din Boston Globe de acum câțiva ani,
în care autorul scria:
„Viața indienilor era una grea, dar nu existau probleme de șomaj
armonia comunității era puternică, abuzul de droguri era necunoscut,
criminalitatea era ca și inexistentă, războaiele dintre triburi
erau în mare parte rituale și arareori duceau la un măcel haotic sau exhaustiv.”
Sunteți obișnuiți cu acest „sirop”.
Asta îi învățăm pe copii,
asta auzim la televizor și în cărțile de basme.
Titlul inițial al acestei sesiuni
era „Tot ceea ce știți e greșit” și voi prezenta dovezi
că această parte a înțelegerii noastre comune e greșită:
că de fapt strămoșii noștri erau mult mai violenți decât suntem noi,
că violența e în scădere pe termen lung
și că azi avem probabil cele mai pașnice vremuri din existența speciei noastre.
Bineînțeles, în deceniul unui Darfur și al unui Irak
o astfel de afirmație poate părea ca fiind undeva între halucinantă
și obscenă, dar voi încerca să vă conving
că aceasta este imaginea adevărată.
Declinul violenței e un fenomen fractal.
Se poate vizualiza la nivelul mileniilor, al secolelor, al deceniilor și al anilor,
deși pare să fi existat o cotitură la începutul Epocii Rațiunii,
în secolul al 16-lea.
Se poate vedea peste tot în lume, deși nu în mod omogen.
E evident în Vest mai ales,
începând cu Anglia și Olanda în vremea Iluminismului.
Hai să vă conduc într-o călătorie pe mai multe ordine de mărime
– de la o scara mileniului la a anului –
ca să vă conving de acest fapt.
Până acum 10 000 ani toate ființele umane trăiau ca vânători-culegători,
fără așezări permanente sau forme de guvernare.
E starea despre care lumea crede că ar fi una a armoniei primordiale.
Dar arheologul Lawrence Keeley,
studiind procentajele deceselor la vânătorii-culegători de atunci
– cea mai buna sursă de dovezi asupra acestui mod de viață –
a ajuns la o concluzie foarte diferită.
Iată un grafic alcătuit de el,
care arată procentajul morților masculine datorate războiului
în mai multe societăți nomade sau de vânători-culegători.
Barele roșii reprezintă
probabilitatea unui bărbat de a fi omorât de un alt bărbat,
în loc să moară din cauze naturale,
în diverse societăți nomade
din podișurile Noii Guinee și pădurea tropicală amazoniană.
Probabilitatea variază de la aproape 60% ca un om sa fie omorât de altul
până, în cazul poporului Gebusi, la o probabilitate de doar 15%.
Micuța bară albastră din colțul din stânga-jos
indică statisticile corespunzătoare din Statele Unite și Europa secolului 20,
și include toate decesele din ambele războaie mondiale.
Dacă rata mortalității din războaiele tribale
s-ar fi păstrat până în secolului 20,
am fi avut două miliarde de morți, nu 100 milioane.
Tot la nivel milenar, ne putem uita la modul de viața al primelor civilizații
precum sunt cele descrise în Biblie.
În această presupusă sursa a valorilor noastre morale
aflăm la ce te puteai aștepta cu privire la război,
cum este în Numeri 31:
„S-au luptat împotriva Midianului, după cum îi poruncise Domnul lui Moise,
și au ucis toți bărbații.
Și Moise grăit-a către ei: «Ați lăsat în viață femeile?
Acum, ucideți toți băieții
precum și toate femeile care au cunoscut un bărbat, culcându-se cu el,
iar pe fetele care nu s-au culcat niciodată cu un bărbat
puteți să vi le păstrați vouă.»”
Cu alte cuvinte, omorâți bărbații, omorâți copiii,
și dacă găsiți virgine le puteți lăsa în viață ca să le puteți viola.
Puteți găsi patru sau cinci pasaje de natura asta în Biblie.
Tot în Biblie se poate citi că pedeapsa cu moartea
era pedeapsa acceptată pentru crime precum homosexualitatea,
adulterul, blasfemia, idolatria, răspunsul obraznic dat părinților...
(Râsete) ...și adunatul lemnelor în ziua de Sabat.
Acum să ne apropiem cu un ordin de mărime
și să privim la nivelul secolului.
Deși nu avem statistici
pentru războaiele purtate de-a lungul Evului Mediu până în epoca modernă,
știm doar din istoria convențională
– dovezile au fost în fața ochilor noștri în tot acest timp –
cum că există o scădere a formelor de violență acceptate social.
Spre exemplu, orice istorie socială va arăta că mutilarea și tortura
erau forme obișnuite de pedeapsă a criminalilor.
Genul de infracțiune care astăzi ar duce la amendă, în acele vremuri ar fi dus la
retezarea limbii, tăierea urechilor, scoaterea ochilor,
retezarea unei mâini și tot așa.
Existau numeroase forme ingenioase de pedeapsă capitală sadică:
arderea pe rug, spintecarea și scoaterea intestinelor, trasul pe roată,
dezmembratul cu caii și tot așa.
Pedeapsa cu moartea era sancțiunea
pentru un șir întreg de infracțiuni neviolente:
criticarea regelui, furatul unei bucăți de pâine.
Sclavia, bineînțeles, era metoda preferată de a eficientiza munca,
iar cruzimea era o forma de spectacol foarte răspândită.
Poate cel mai clar exemplu e obiceiul de a arde pisici,
în care o pisică era ridicată pe o scenă și coborâtă cu o praștie în flăcări,
iar spectatorii se spărgeau de râs în timp ce pisica, urlând de durere,
era arsă de vie.
Dar în cazul crimelor individuale?
Aici avem statistici bune,
pentru că multe municipalități înregistrau cauza morții.
Criminologul Manuel Eisner
a cercetat în profunzime toate înregistrările istorice din Europa
cu privire la numărul omuciderilor
din toate satele, cătunele, orașele, comitatele pe care le-a putut găsi
și le-a completat cu date la nivel național
de când țările au început să țină statistici.
Le-a așezat pe o scară logaritmică,
pornind de la 100 morți din 100 000 oameni pe an,
care era, cu aproximație, rata omuciderilor în Evul Mediu.
Iar cifra scade vertiginos
până la mai puțin de o omucidere la 100 000 de oameni pe an
în șapte sau opt țări europene.
Apoi există o mică creștere în anii '60.
Cei care au spus că rock and roll-ul va duce la declinul valorilor morale
aveau de fapt un sâmbure de adevăr.
Dar a existat o descreștere de cel puțin două ordine de mărime în omucidere
din Evul Mediu până azi,
iar cotitura apare la începutul secolului 16.
Să mergem la nivelul deceniului.
Potrivit organizațiilor neguvernamentale care fac astfel de statistici,
începând din 1945 în Europa și în Americi
a existat o descreștere rapidă a războaielor interstatale,
a răscoalelor etnice sângeroase – pogromuri –
și a loviturilor de stat militare, chiar și în America de Sud.
La nivel mondial, a existat o descreștere rapidă
a numărului de morți în războaie interstatale.
Barele galbene de aici indică numărul morților pe război, pe an,
din 1950 până în prezent.
După cum vedeți, rata mortalității scade
de la 65 000 morți pe conflict pe an în anii '50
la mai puțin de 2000 de morți pe conflict pe an în acest deceniu,
așa îngrozitor cum o fi.
Chiar și la nivel anual, se poate observa declinul violenței.
De la sfârșitul Războiului Rece au existat mai puține războaie civile,
mai puține genocide – chiar o descreștere de 90% după Al Doilea Război Mondial –
și chiar o răsturnare a creșterii în omucideri și crime violente din anii '60.
Aici, în Statistica Uniformizată a Crimei, de la FBI,
observați că în anii '50 și '60 exista un nivel relativ mic al violenței,
apoi a crescut câteva decenii
și a început o descreștere abruptă, începând cu anii '90,
încât s-a întors la aproape același nivel de care ne bucuram în anii '60.
Domnule Președinte Clinton, dacă sunteți aici, vă mulțumesc.
(Râsete)
Întrebarea este:
de ce atâția oameni se înșală așa mult cu privire la ceva atât de important?
Cred că există mai multe motive.
Unul e că avem o informare mai bună:
Associated Press e un cronicar mai bun al războaielor de pe suprafața Pământului
decât erau călugării secolului 16.
Există o iluzie cognitivă.
Noi, specialiștii în psihologia cognitivă,
știm că, cu cât e mai ușor să-ți aduci aminte anumite instanțe a ceva anume,
cu atât mai mare e probabilitatea pe care le-o atribui.
Lucruri despre care citim în ziare cu imagini sângeroase
ni se întipăresc în memorie mai adânc decât știrile despre oamenii
– mult mai numeroși –
care mor în patul lor, de bătrânețe.
Există o dinamică pe piața de opinii și susținere:
nimeni n-a atras vreodată observatori, susținători și donatori
spunând că lucrurile par să meargă din ce în ce mai bine.
(Râsete)
Există o vinovăție față de popoarele indigene
în viața intelectuală modernă și o reticență în a recunoaște
că ar putea exista ceva bun în cultura occidentală.
Bineînțeles, schimbarea standardelor poate depăși schimbarea comportamentului.
Unul din motivele pentru care a scăzut violența
e că oamenii s-au săturat de măcelurile și cruzimea din viața lor.
E un proces care pare să continue,
dar dacă depășește comportamentul conform standardelor vremurilor
lucrurile întotdeauna par mai barbare decât judecate după standardele istorice.
Azi ne revoltăm – și pe bună dreptate –
dacă o mână ucigași sunt executați cu injecție letală
în Texas după un întreg proces de recursuri care a durat 15 ani.
Nu luăm în calcul că acum câteva sute de ani ar fi fost arși pe rug
pentru criticarea regelui, în urma unui proces care ar fi durat 10 minute,
și într-adevăr asta s-a repetat la nesfârșit.
Azi privim pedeapsa capitală
ca o dovadă a nivelului la care ne putem coborî
și nu măsura în care au crescut standardele noastre.
Dar de ce a scăzut violența?
Nimeni nu știe exact, dar am citit patru explicații,
toate având, cred eu, un grad de plauzibilitate.
Prima este: poate că Thomas Hobbes avea dreptate.
El e cel care a spus că viața într-un mediu natural era
„singuratică, săracă, plină de răutăți, brutală și scurtă.”
Nu pentru că, spunea el, oamenii ar avea vreo sete de sânge inerentă
sau vreun instinct agresiv sau vreun imperativ teritorial,
ci datorită logicii anarhiei.
Într-o stare de anarhie există mereu tentația de a-ți invada vecinii anticipat,
înainte să te invadeze ei pe tine.
Mai recent Thomas Schelling propune analogia
unui gospodar care aude un zgomot în pivniță.
Ca bun american, are pistolul în noptieră, îl scoate și coboară scara.
Și ce vede? Un hoț cu un pistol în mână.
Fiecare din ei se gândește:
„Nu țin să-l omor pe tipul ăsta, dar el are de gând să mă omoare pe mine.
Poate ar fi mai bine să-l împușc eu înainte să mă împuște el,
mai ales că, și dacă nu vrea să mă omoare,
probabil în clipa asta își face griji că aș putea să-l omor
înainte să mă omoare el pe mine.” Și asa mai departe.
Popoarele de vânători-culegători trec explicit prin acest proces de gândire
și foarte des își atacă vecinii de teamă să nu fie atacați ei întâi.
Un mod de a gestiona această problemă e prin descurajare:
nu ataci primul, dar ai o politică anunțată public
că vei riposta cu sălbăticie dacă ești invadat.
Singura problemă e că această politică riscă să nu fie luată în serios,
așadar poate funcționa doar dacă e credibilă.
Pentru a o face credibilă
trebuie să răzbuni toate insultele și să liniștești toate gâlcevile,
ceea ce duce la cicluri de răzbunări sângeroase.
Viața devine un episod din Clanul Soprano.
Soluția lui Hobbes, leviatanul, era că dacă autoritatea violenței legitime
era învestită într-o singură entitate democratică – un leviatan –
atunci un astfel de stat poate reduce tentația unui atac,
deoarece orice formă de agresiune va fi pedepsită, profitul ei fiind nul.
Se anulează tentația de a invada anticipat de teamă să nu fii atacat tu primul.
Desființează nevoia unui declanșator sensibil al ripostei
care să facă amenințarea ta credibilă.
Așadar, ar duce la o stare de pace.
Eisner – cel care a studiat ratele de omucidere
pe care nu le-ați văzut pe planșa anterioară –
susținea că momentul declinului omuciderilor din Europa
coincide cu emergența statelor centralizate.
E un mic sprijin pentru teoria leviatanului.
De asemenea o mai sprijină și faptul că azi observăm apariția violenței
în zone de anarhie: state eșuate, imperii prăbușite,
regiuni de frontieră, mafii, găști de stradă și așa mai departe.
A doua explicație e că în multe locuri și vremuri
s-a răspândit sentimentul că viața e ieftină.
În alte vremuri,
când suferința și moartea timpurie erau obișnuite în viața ta,
existau puține remușcări în a le provoca asupra altora.
Și pe măsură ce tehnologia și eficiența economică
fac viața mai lungă și mai plăcută, se pune preț mai mare pe viață în general.
Acesta a fost argumentul politologului James Payne.
O a treia explicație invocă conceptul unui „joc cu sumă nenulă”
și este descrisă în cartea „Nonzero” a jurnalistului Robert Wright.
Wright arată că în anumite circumstanțe
cooperarea sau non-violența poate aduce beneficii ambelor părți ale interacțiunii,
cum ar fi câștiguri din comerț, când cele două părți fac negoț cu surplusurile lor
și amândouă ies în câștig,
sau când două părți renunță la arme și-și împart așa-zisul dividend al păcii
care rezultă din a nu mai fi nevoite să se lupte tot timpul.
Wright susține că tehnologia a crescut numărul jocurilor cu suma nenulă
în care oamenii au tendința să se implice
permițând comerțul cu bunuri, servicii și idei
la distanțe mai mari și intre grupuri mai mari de oameni.
Rezultatul este că alți oameni devin mai valoroși vii decât morți,
iar violența descrește din motive egoiste.
După cum spune Wright,
„Printre motivele pentru care cred că n-ar trebui să-i bombardăm pe japonezi
e și acela că ei mi-au construit mașina.”
(Râsete)
A patra explicație e surprinsă în titlul
unei cărți numite „Cercul se lărgește”, a filozofului Peter Singer,
care susține că evoluția le-a lăsat oamenilor o înțelegere empatică:
o aptitudine de a trata interesele altor oameni
comparabil cu cele proprii.
Din păcate, o aplicăm implicit doar unui cerc restrâns de prieteni și rude.
Oamenii din afara acelui cerc sunt tratați ca sub-umani
și pot fi exploatați fără scrupule.
Dar odată cu timpul cercul s-a extins.
Se poate observa, în documente istorice, cum se extinde la sat, la clan, la trib
la țară, la alte rase, la ambele sexe
și, potrivit lui Singer, ar trebui să extindem și la alte specii simțitoare
Întrebarea este: dacă așa s-a întâmplat, ce a produs această extindere?
Există un număr de posibilități.
De pildă, cercuri mărite de reciprocitate în sensul susținut de Robert Wright.
Logica regulii de aur: cu cât te gândești și interacționezi mai mult cu alți oameni,
cu atât mai mult înțelegi că nu e realist
să-ți privilegiezi propriile interese în defavoarea lor,
cel puțin nu dacă vrei să te asculte.
Nu poți spune că interesele mele sunt speciale în comparație cu ale tale,
la fel cum nu poți spune că locul în care stau
e o parte unică a universului
pentru că se întâmplă să stau eu acolo în clipa aceea.
S-ar putea să fie produsă și de cosmopolitism, de istorii,
jurnalistică, memorii, ficțiune realistă, călătorie și alfabetizare,
care îți permit să te proiectezi în viața altor oameni
pe care înainte poate i-ai tratat ca sub-umani,
și în plus să realizezi accidentalitatea propriei tale condiții în viață,
în sensul că „norocul vă petrece”.
Oricare i-ar fi cauzele, declinul violenței are implicații profunde.
Ar trebui să ne facă să ne întrebăm nu doar „De ce există război?”,
ci și „De ce există pace?”.
Nu doar „Ce greșim?”, ci și „Ce am făcut bine?”.
Pentru că ceva tot am făcut bine,
și tare bine ar fi să aflăm ce anume.
Mulțumesc foarte mult.
(Aplauze)
Chris Anderson: Mi-a plăcut prezentarea. Cred că mulți oameni de aici ar spune
că extinderea, cea despre care vorbeai, despre care vorbește Peter Singer,
e propulsată și de tehnologie, de vizibilitatea crescută a celorlalți,
și că, în acest sens, lumea devine mai mică.
E și aici un sâmbure de adevăr?
Steven Pinker: Desigur. S-ar potrivi și cu teoria lui Wright,
că ne permite să ne bucurăm de beneficiile cooperării
în cercuri tot mai mari.
Dar mai cred și că ne ajută
să ne imaginăm cum ar fi să fim altcineva.
Cred că citind despre torturile groaznice care erau obișnuite în Evul Mediu,
te gândești cum era posibil să facă așa ceva,
cum puteau să nu empatizeze cu acea persoană căreia îi scoteau intestinele?
Dar, în mod evident,
din punctul lor de vedere e doar o ființă străină
care nu are sentimente ca ale lor.
Orice te face, cred eu, să te imaginezi mai ușor în locul celuilalt
îți sporește considerația morală față de cealaltă persoană.
CA: Steve, aș vrea ca toți proprietarii de canale de știri
să-ți asculte prezentarea la anul; e important; îți mulțumesc.
SP: Cu plăcere.