Prizori poput ovog iz koncentracijskog logora Auschwitz,
urezali su se u našu svijest tijekom 20. stoljeća
i pružili su nam novo shvaćanje o tome tko smo,
odakle dolazimo i o vremenu u kojemu živimo.
Tijekom 20. stoljeća svjedočili smo zločinima
Staljina, Hitlera, Maoa, Pol Pota, genocidu u Ruandi i drugdje,
a iako 21. stoljeće traje tek sedam godina
već smo svjedočili genocidu u Darfuru, koji je u tijeku,
i svakodnevnim užasima Iraka.
To je oblikovalo opće mišljenje o našoj situaciji,
kako je suvremeno doba donijelo užasnu razinu nasilja i kako su možda
primitivni ljudi živjeli u skladu kojeg smo mi,
na svoju pogibelj, izgubili. Evo primjera:
komentar povodom Dana zahvalnosti u Boston Globeu
prije par godina, u kojem autor piše: "Život Indijanaca
bio je težak, ali nije bilo problema s nezaposlenošću,
društvo je bilo skladno, nije bilo ovisnosti,
kriminal gotovo da i nije postojao, a ako bi izbio rat među plemenima
bio je uglavnom ritualan i rijetko je vodio neselektivnom
ili masovnom pokolju." Svi ste upoznati s ovim romantičnim viđenjem.
Prenosimo ga djeci, čujemo na televiziji
i čitamo u pričama. Izvorni naslov ovoga predavanja
bio je "Sve što znate je pogrešno" i predstaviti ću dokaze
da je ovo konkretno opće uvjerenje pogrešno:
da su naši preci zapravo bili daleko nasilniji od nas,
da se razina nasilja kroz dugo vrijeme smanjivala
te da danas vjerojatno živimo u najmirnijem razdoblju
postojanja naše vrste. U desetljeću Darfura i Iraka
takva se tvrdnja može činiti zaluđenom
ili čak opscenom. Ali pokušat ću vas uvjeriti
kako je ispravna. Smanjivanje razine nasilja
fraktalni je fenomen. Možete ga pratiti kroz tisućljeća,
kroz stoljeća, kroz desetljeća i kroz godine,
iako je, izgleda, došlo do prekretnice početkom
Doba razuma u 16. stoljeću.
Primjetna je u cijelom svijetu, iako ne podjednako.
Posebno je vidljiva na Zapadu, isprva u Engleskoj
i Nizozemskoj oko razdoblja Prosvjetiteljstva.
Povesti ću vas na putovanje od nekoliko faktora 10 -
s tisućljetne razine na godišnju -
kako bi vas pokušao uvjeriti u to. Do prije 10.000 godina, svi ljudi
živjeli su kao lovci-skupljači, bez trajnih naseobina ili vlada.
Ovo stanje općenito se smatra
društvom izvornog sklada. Međutim,
arheolog Lawrence Keely, istražujući učestalost smrti
među suvremenim lovcima-skupljačima - što je naš najbolji izvor
činjenica o njihovom načinu života - došao je do drugačijeg zaključka.
Na ovome grafu prikazao je
postotak muškaraca umrlih kao posljedica ratovanja
u više skupljačkih i lovačko-skupljačkih društava.
Crvene crte odgovaraju vjerojatnosti da je čovjeka ubio
drugi čovjek, nasuprot vjerojatnosti smrti
od prirodnih uzroka, u raznim skupljačkim društvima
na visoravnima Nove Gvineje i u prašumama Amazone.
Postoci su u rasponu od gotovo 60% vjerojatnosti smrti
kao posljedice ubojstva do, u slučaju Gebusija,
samo 15%. Mala plava crta u donjem lijevom kutu
označava odgovarajuću statistiku za SAD i Europu u 20. stoljeću
i uključuje sve smrti u oba svjetska rata.
Da se smrtnost plemenskog ratovanja održala i tijekom 20. stoljeća,
poginule bi dvije milijarde ljudi, umjesto 100 milijuna.
Također, na razini tisućljeća možemo uočiti
način života ranih civilizacija, poput onih opisanih
u Bibliji. U tom tobožnjem izvoru naših moralnih vrijednosti
može se pročitati što se očekivalo u ratu,
kao na primjer u Brojevima 31: "I pođoše u boj
proti Midjanaca, kako je bio Gospod zapovjedio Mojsiju,
i pobiše sve muške osobe. Reče im Mojsije:
"A što ostaviste na životu sve žene? Zato sada pobijte svu
djecu mušku i sve žene udate.
A sve mlade djevojke, koje još nijesu udate,
ostavite za sebe na životu." Drugim riječima,
ubijete muškarce, ubijte djecu, a ako vidite djevice
možete ih ostaviti na životu kako bi ih mogli silovati.
Možete pronaći četiri ili pet ovakvih odlomaka u Bibliji.
Također, u Bibliji je smrtna kazna
prihvatljiva za zločine poput homoseksualnosti,
preljuba, bogohulstva, idolatrije, drskog odgovaranja roditeljima -
(smijeh) - i skupljanje granja na šabat
Približimo se sada
za jedan red veličine i pogledajmo razinu stoljeća.
Iako nemamo statistike ratovanja za razdoblje
od srednjeg vijeka do suvremenog doba,
znamo iz konvencionalne povijesti -
cijelo vrijeme su nam pod nosom bili dokazi da se smanjivala
razina društveno prihvatljivog nasilja.
Na primjer, društvena povijest nam kazuje kako su sakaćenje i mučenje
bili rutinski oblici kažnjavanja kriminalaca. Prekršaj zbog kojega
bi danas dobili novčanu kaznu, u to doba bio bi kažnjen
odsjecanjem jezika, ušiju ili osljepljivanjem,
odsijecanjem ruke i slično.
Postojali su brojni domišljati oblici sadističkih smrtnih kazni:
paljenje na lomači, vađenje utrobe, lomljenje na kotaču,
četvorenje i tako dalje.
Smrt je bila kazna za čitav niz nenasilnih zločina:
kritiziranje kralja, krađu kruha. Ropstvo je, naravno,
bilo omiljen način uštede na radnoj snazi, a okrutnost je
bila popularan oblik zabave. Možda je najzorniji primjer
praksa paljenja mačaka, kada bi mačku objesili
na pozornici i spustili u vatru,
a publika bi vrištala od smijeha dok bi mačka, zavijajući od boli,
bila spaljena na smrt.
Što je s pojedinačnim ubojstvima? Za to postoje dobre statistike
jer su mnoge općine bilježili uzroke smrti.
Kriminolog Manuel Eisner
pretražio je sve povijesne zapise diljem Europe,
tražeći stope ubojstva u svim selima, zaseocima, gradovima i okruzima
koje je mogao naći i nadopunio ih je
podacima na nacionalnoj razini od vremena kad su se počele voditi.
Unio ih je na logaritamsku skalu, počevši sa 100 smrti
na 100.000 ljudi na godinu, što je otprilike stopa
ubojstava u srednjem vijeku. Vrijednost se obrušila
na manje od jednog ubojstva na 100.000 ljudi godišnje
u sedam ili osam europskih zemalja. Postoji manji porast
tijekom 1960-ih. Tvrdnje kako će rock dovesti
do pada moralnih vrijednosti zapravo su imale zrno istine u sebi.
No, došlo je do pada stope ubojstava od barem
dva reda veličine od srednjeg vijeka do sadašnjosti,
a do prijeloma je došlo početkom 16. stoljeća.
Spustimo se na razinu desetljeća.
Prema nevladinim organizacijama
koje su vodile takve statistike, od 1945. u Europi i Amerikama
došlo je do naglog smanjenja broja međudržavnih ratova,
smrtonosnih etničkih nereda ili pogroma i vojnih udara,
čak i u Južnoj Americi. U cijelom svijetu, naglo je smanjen broj
smrti u međudržavnim ratovima. Žuti stupci pokazuju broj
smrti po ratu po godini od 1950. do danas.
Kao što možete vidjeti, stopa smrtnosti pala je sa 65.000 smrti
po sukobu po godini 1950. na manje od 2.000 smrti
po sukobu po godini u ovome desetljeću, iako je i to tragično.
Čak je i na razini godina primjetan pad razine nasilja.
Od kraja Hladnoga rata manje je građanskih ratova,
manje genocida - pad od 90% od vrhunca u godinama nakon Drugoga svjetskog rata,
a čak je i preokrenut porast stope ubojstava i nasilnih zločina iz 1960-ih.
Ovo je prema unificiranim statistikama kriminala FBI-a: kao što vidite
razina nasilja prilično je niska 50-ih i 60-ih,
zatim je porasla kroz nekoliko desetljeća i počela
strmo padati, počevši od '90-ih te se vratila
gotovo na razinu iz 1960.
Predsjedniče Clinton, ako ste ovdje, hvala vam.
(Smijeh)
Dakle pitanje je: zašto je toliko ljudi u krivu
u nečemu tako važnome? Smatram kako postoji niz razloga.
Jedan je taj što imamo bolja izviješća: "Associated Press
bolji je kroničar ratova na Zemlji
no što su to bili redovnici iz 16. stoljeća."
Postoji spoznajna iluzija: mi kognitivni psiholozi znamo da
što se je lakše prisjetiti konkretnih primjera nečega,
tome pripisujemo veću vjerojatnost.
Svari koje pročitamo u novinama sa krvavim snimkama
zapeku nam se u sjećanje snažnije nego izvješća o smrti
daleko većeg broja ljudi od starosti.
Tržišta zagovaranja su dinamična: nitko ne privlači promatrače,
zagovornike i donatore govoreći
"čini se da se situacija stalno poboljšava."
(Smijeh)
Prisutan je osjećaj krivnje u modernom intelektualnom
životu zbog našeg tretmana domorodaca i nespremnosti na priznanje
kako bi moglo biti nečega dobrog u zapadnjačkoj kulturi.
I naravno, promjene naših standarda mogu preteči promjene
u ponašanju. Jedan od razloga zašto se razina nasilja smanjila
je taj što je ljudima bilo dosta pokolja i okrutnosti u njihovo doba.
Taj se proces, izgleda, nastavlja,
ali ako pretiće ponašanje u odnosu na suvremene standarde,
stvari uvijek izgledaju barbarskije nego što bi bile
po povijesnim mjerilima. Stoga se danas uznemirujemo - i to s pravom -
ako se nekoliko ubojica pogubi smrtonosnom injekcijom
u Teksasu nakon 15-ogodišnjeg žalbenog postupka. Ne uzimamo u obzir
činjenicu da bi prije nekoliko stoljeća možda bili spaljeni
na lomači zbog kritiziranja kralja nakon suđenja
koje bi trajalo 10 minuta - i da bi se to uvijek iznova
ponavljalo. Danas smrtnu kaznu smatramo
dokazom niske razine na koju se naše ponašanje može spustiti,
umjesto dokaza kako su se naši standardi povisili.
Dakle, zašto se razina nasilja smanjila? Nitko zapravo ne zna,
ali pročitao sam četiri objašnjenja, i mislim da je svako od njih
donekle uvjerljivo. Prvo od njih je:
možda je Thomas Hobbes bio u pravu. On je rekao da je
život u prirodnom stanju bio "usamljenički, siromašan, gadan, nasilan
i kratak." Ne zato, tvrdio je, što su
ljudi po prirodi krvožedni,
ili zbog agresivnog instinkta ili teritorijalnih pitanja,
nego zbog logike anarhije. U stanju anarhije
postoji stalno iskušenje preventivnog napada na susjeda,
prije no što on napadne tebe. Kasnije je Thomas Schelling
iznio analogiju s kućevlasnikom koji čuje buku
u podrumu. Kao dobar Amerikanac, ima pištolj
uz krevet, uzima ga i spušta se niz stube.
Tamo vidi provalnika koji također drži pištolj.
I jedan i drugi misle,
"Zapravo ne želim ubiti tog tipa, no on se sprema ubiti mene.
Možda je bolje da ga upucam prije nego on mene,
pogotovo zato što, čak i ako me ne namjerava ubiti,
vjerojatno također brine da bi ja mogao ubiti njega
prije nego što on ubije mene." - i tako dalje.
Lovačko-skupljačka plemena eksplicitno prolaze kroz takav tok misli
i često će napasti susjede iz straha da ne bi sami bili napadnuti.
Jedan od načina rješavanja ovog problema je odvraćanje:
ne napadate prvi, ali javno obznanite politiku
kako ćete se divljački osvetiti ako netko napadne vas.
Jedini problem s takvom politikom
je njena ranjivost na prozivanje blefa, i može funkcionirati jedino
ako je uvjerljiva. Da bi bila uvjerljiva morate osvetiti sve uvrede
i podmiriti sve račune, što dovodi do ciklusa krvnih osveta.
Život postaje epizoda Sopranosa. Hobbesovo riješenje,
"Levijatan," počiva na povjeravanju ovlasti za legitimnu uporabu
sile jednom demokratskom organu - levijatanu -
tada takvo stanje umanjuje iskušenje za napad,
jer bi svaka agresija bila kažnjena,
što bi poništilo njenu isplativost. To bi uklonilo i iskušenje
preventivnog napada zbog straha da ćete biti napadnuti.
Također, uklanja potrebu za brzim osvetama
kojima se prijetnja odmazde čini uvjerljivom. Stoga bi to dovelo
do stanja mira. Eisner - čovjek koji je zabilježio stope ubojstava koje
niste mogli vidjeti na ranijoj slici -
tvrdio je kako je pad stope ubojstava u Europi
istovremen sa usponom centralizirane države.
To donekle podržava teoriju levijatana.
Također, podržava je i činjenica što danas svjedočimo erupciji nasilja
u anarhičnim zonama: neuspjelim državama, palim carstvima,
graničnim regijama, mafijama, uličnim bandama itd.
Drugo objašnjenje je da u mnogim dobima i mjestima
postoji rašireni osjećaj da je život jeftin.
U prijašnjim vremenima, kada je patnja i preuranjena smrt bila uobičajna
u životu pojedinca, bilo je manje grižnje savjesti oko nanošenja istih
drugima. Kako tehnologija i gospodarska učinkovitost čine život
dužim i ugodnijim, pojedinac više vrednuje život.
To je bio argument politologa Jamesa Paynea.
Treće objašnjenje poziva se na koncept "igre nenultog zbroja,"
i razrađeno je u knjizi "Nonzero" novinara
Roberta Wrighta. Wright ističe da u određenim okolnostima
suradnja, uključujući nenasilje, može koristiti objema stranama
u interakciji, npr. u trgovini kada dvije strane razmjenjuju
svoje viškove obje zarađuju, ili kada dvije strane
polože oružje i podijele tzv. dividendu mira,
rezultat toga što se ne moraju stalno boriti.
Wright tvrdi da je tehnologija povećala broj
igara pozitivnog zbroja u koje se ljudi uključuju
omogućavajući trgovinu dobrima, uslugama i idejama
preko većih udaljenosti i između većih grupa ljudi.
Kao rezultat toga, drugi ljudi postaju vredniji živi nego mrtvi,
a razina nasilja opada zbog sebičnih razloga. Kako se Wright izrazio,
"Među brojnim razlozima zašto smatram da ne bi trebali bombardirati
Japance je i taj što su napravili moj karavan."
(Smijeh)
Četvrto objašnjenje izraženo je u naslovu knjige
"Šireći krugovi" filozofa Petera Singera,
koji tvrdi da je evolucija podala ljudima osjećaj
empatije: sposobnost odnošenja prema tuđim interesima
usporedivo kao s vlastitima. Nažalost, obično ga
primjenjujemo samo na vrlo uski krug prijatelja i obitelji.
Ljude izvan tog kruga tretiramo kao podljude,
koji se mogu iskorištavati bez posljedica. Ali tijekom povijesti,
krug se širio. U povijesnim zapisima je vidljivo
njegovo širenje od sela na klan, pa na pleme,
na naciju, na druge rase, na oba spola,
a prema Singeru trebali bi ga proširiti i na
druge svjesne vrste. Pitanje je,
ako je do toga došlo, što je potaklo to širenje?
Postoji niz mogućnosti. Proširenje krugova
reciprociteta u smislu koji zagovara Robert Wright.
Logika zlatnog pravila: što više razmišljate o drugim ljudima
i dolazite u susret s njima, to više shvaćate da je neodrživo
davati prednost vlastitim interesima nad njihovima,
barem ako želite da vas slušaju. Ne možete reći
kako su moji interesi posebni u usporedbi s tvojim
kao što ne možete reći ni da je određeno mjesto
na kojem stojite jedinstveno u svemiru
jer se slučajno nalazite na njemu u tom trenutku.
Širenje je mogao potaći i kozmopolitizam: putem historiografija,
novinarstva, memoara, realističke beletristike, putovanja
i literaturu, koji su vam omogućili da projicirate sebe na živote
drugih koje ste možda prije smatrali podljudima,
te da shvatite slučajnost svoje životne situacije,
osjećaj "da nisam bio ovakve sreće, to sam mogao biti ja."
Koji god bili uzroci, pad razine nasilja
ima značajne posljedice. Trebali bi se zapitati ne samo "Zašto
postoji rat?" nego i "Zašto postoji mir?" Ne samo
"Što činimo krivo?" nego i "Što smo činili ispravno?"
Jer nešto jesmo činili ispravno,
i svakako bi bilo dobro znati što.
Puno vam hvala.
(Pljesak)
Chris Anderson: Uživao sam u izlaganju. Smatram da bi mnogi ovdje rekli
da je proširenje o kojemu ste govorili,
o kojemu govori i Singer, također poticano samom tehnologijom,
većom vidljivosti drugih i osjećajem da svijet
postaje manji. Mislim, ima li nešto i u tome?
Steven Pinker: Svakako. To bi se uklopilo u Wrightovu teoriju,
jer nam omogućuje uživati dobrobiti surađivanja
u sve većim i većim krugovima. Ali mislim i da nam pomaže
zamisliti kako je biti netko drugi. Mislim da kada čitate
o stravičnim mučenjima koja su bila uobičajena u srednjem vijeku mislite,
kako li su to uopće mogli činiti,
kako nisu osjećali empatiju prema osobi
kojoj su vadili utrobu? Ali očito,
što se njih ticalo, to je tek jedno strano biće
koje nema osjećaje poput njihovih. Smatram da sve
što olakšava zamisliti zamjenu mjesta
s nekim drugim istovremeno povećava obzirnost
prema toj drugoj osobi.
CA: Pa Steve, volio bih da svi vlasnici medija čuju ovo izlaganje
tijekom sljedeće godine. Mislim da je stvarno bitno. Puno vam hvala.
SP: Bilo mi je zadovoljstvo.