[TEDxPerm 2010]
A létezés művészete
Dmitrij Petrov
A szakmámat tekintve szinkrontolmács vagyok,
ezen kívül idegennyelvet oktatok,
különféle nyelveket.
Sőt, szinkrontolmácsolást is
tanítok szinkrontolmácsoknak.
Ez sajátos szakterület.
A legérdekesebb, hogy valaha
vonzódásom
az idegennyelvekhez
túlment az ésszerűségen,
azaz nemcsak azokat kezdtem tanulni,
amelyekre a munkámhoz később szükségem lett,
amelyekből megélek,
hanem érthetetlen módon
klasszikus nyelvekbe, nagyon ritka nyelvekbe,
kis nyelvekbe szerettem bele.
Próbáltam elemezni, mi szükségem volt rájuk. Végül megértettem.
Az a helyzet, hogy szerettem volna megérteni,
hogyan vált a nyelv
mindent összevéve
olyanná, amilyen.
Mi tette azzá?
Rájöttem: a dialektika minden törvényszerűségére
fittyet hányva
a nyelv fejlődése nem az egyszerűtől halad a bonyolult felé,
hanem a bonyolulttól az egyszerű felé.
Ha a klasszikus nyelveket,
a mai nyelvek őseit nézzük —,
azok 1-2 nagyságrenddel bonyolultabbak,
univerzálisabbak, gazdagabbak, formájukat tekintve
változatosabbak voltak.
A latin gazdagabb az olasznál,
az óangol a mai angolnál,
a szanszkrit a hindinél.
Ez pedig a következő gondolatra sarkallt.
Arra gondoltam, hogy az ősemberek nem találhattak ki maguknak csak úgy
bonyolult nyelveket.
Életük eléggé egyszerű és igénytelen volt:
csak túlélni, folytatni a nemzetséget,
táplálni az utódokat, és elkerülni a dühödt fenevadakat.
Hát nem.
A klasszikus nyelvek telve voltak
hatalmas mennyiségű alakkal,
végződéssel,
és ez nyomon követhető
a kis népek máig meglévő nyelvében:
ezek az írásbeliség nélküli nyelvek.
Elgondolkoztam.
Mivel nem vagyok természettudós,
pimasz módon az ablakon másztam be
a szentélybe —
egy kis fizika, egy kis matematika.
Arra gondoltam:
biztos vannak alapelvek,
amelyek a tudás rendszerét egybefogják.
Kezdtem a nyelvet valami olyannak fölfogni,
ami része a Világmindenségnek, a Létnek.
Nemcsak az angol, latin
vagy orosz nyelvről beszélhetünk, hanem a matematika,
a fizika, a kémia nyelvéről is.
Ugyanazt a valóságot nemcsak leírhatjuk,
hanem le is fordíthatjuk
a biológia nyelvéről a matematika nyelvére,
a fizika nyelvéről latinra s í.t.
Ez számomra egyféle
légből kapott és értelmetlen kutatásnak tűnt,
de eléggé gyakorlatias eredményre vezetett.
Mire volt ez nekem jó?
Vettem ismét pimasz módon,
a hullám-részecske kettősség elméletét, és arra gondoltam:
nem lehetne-e ezt alkalmazni nyelvek tanulmányozására?
Mi a kapcsolatuk?
Ha feltesszük, hogy a részecske —
ez az emberi szó,
a hullám pedig minden, ami a szó körül van,
tehát a gondolatok, képek, érzések sokszínűsége,
amelyek a szó körül gomolyognak,
ebből méretes egység keletkezik,
amely jóval könnyebben fogható föl.
Nézzük ezt a példát.
Mikor az antropológusok
az amazóniai őserdőben
indián törzseket kutattak,
amelyeknek összes tagja
mindennapi élete során legalább
tucatnyi nyelvet beszél,
ezek persze törzsi nyelvek, de mind más és más.
Az egyik törzsbe tartozó indiánt megkérték, magyarázza el,
hogyan tanulta meg a szomszéd törzs nyelvét.
Ezt felelte: "Nem értem, mit kérdez."
"Azt, hogy miként beszélsz a szomszéd törzs nyelvén?"
Még mindig nem értette.
"Jó, hogy mondod a szomszéd törzs nyelvén azt, hogy 'fejsze'?"
"Fogalmam sincs."
"De hát tegnap fejszét vettél tőlük,
beszélgettél velük, nevettél, valamit megvitattatok..."
Erre ő: "Á, ahhoz, hogy az ő nyelvükön megszólaljak,
át kell úsznom a folyón, be kell mennem a falujukba,
meg kell látnom az arcukat, a pálmákat,
a partot, és amikor abban a közegben leszek,
ott tudok csak azon a nyelven beszélni.
De ha már kijöttem ide,
elnézést, de nem megy."
Tehát a közeg alakítja
a nyelvi képességünket.
Mi módon próbáltam ezt a nyelvtanítási módszertanban alkalmazni?
Először is az jutott eszembe,
hogy ha már nem térhetünk vissza
az amazóniai indián állapotába,
újra kell alkotnunk a képek és érzések rendszerét,
amely bármely nyelvhez társul szegődik.
Ha, mondjuk, olaszt tanítunk,
azt javasolom a diákoknak:
hunyják be egy picit a szemüket.
Képzeljék maguk elé Olaszországot, az olaszokat, az olasz nyelvet.
Mi keletkezik a tudatukban?
Teljesen önkéntelenül.
Mindenkinek más-más képek jönnek elő.
Van, aki Celentanót hallja énekelni,
van, aki a kisült pizza illatát érzi,
van, akinek a tengeri nyaralás jut eszébe.
Mindenkinek más.
Ezzel együtt, lesz bennük közös vonás.
Az, ami ennek az embernek Olaszországot jelenti,
azaz a nyelvet nem lineárisan, szókészletként,
valamely nyelvtani szabályok egyvelegeként kell fölfognunk,
hanem térbeli alakzatként,
amelynek zamata, illata, színe van, és érzéseket vált ki.
Ezért van, hogy 2-3 éves gyerekek
rövid idő alatt,
bármi formális oktatás nélkül
megtanulják az anyanyelvüket.
Megpróbáltam a módszertanomban
ezt a helyzetet fölidézni felnőtteknek.
Nincs olyan ember, aki ne akarna
egy pár nyelvet megtanulni.
Ennek ellenére tudjuk,
hogy akik évekig tanultak nyelvet,
őszintén szólva, sajnos ritkán elégedettek az eredménnyel.
A következtetés ismét paradox:
megfigyeltem, hogy akik nyelvtanuláskor
nehézségekre és gátlásokra
panaszkodnak,
saját testükben lelhetik meg
ezeket a nehézségeket és gátlásokat.
Néhány csoportba soroltam őket.
Vannak, akik hajlamosak az információt
túl elemző módon fölfogni.
Ők leragadnak itt,
megpróbálnak okoskodni, valamilyen konstrukciókat létrehozni.
Aztán ezt kitörlik, a virtuális szótárban keresgélnek,
elfeledett szavak virtuális múzeumába mennek.
Csak mindezek után
képesek egy konstrukciót létrehozni,
majd megszólalni.
Másoknak nincsenek nehézségeik
a konstrukció vagy szöveg
összeállításakor.
Jó az emlékezőtehetségük.
De itt van a gátlás.
Mindent tudok, mindent értek, de — (Rekedt hangon)
nem tudok megszólalni.
Egy másik csoportnál a nyelvtanuláskor
a nehézség és fájdalomérzés
itt van.
Ők félnek: "Hátha nem jól mondom.
Elszólom magam, kinevetnek...
Borzalom... Vagy félreértem."
Ahhoz, hogy az új információ megértését megkönnyítsük,
— ez persze, már túlmegy
az idegennyelv-tanulás témáján,
talán minden információén —,
olyan helyzetre van szükség,
amelyben ráhangolódhatunk
az új információ hullámhosszára.
Ha valaki több nyelvet beszél
vagy használ, gyakran úgy írja le
ezt az állapotot, mint mikor
rádióhullámot váltunk.
Most olaszul beszélünk,
aztán oroszra váltunk.
Sőt, megjelennek sajátos arckifejezések,
taglejtések, amelyek jellemzők
a tanulandó nyelvet beszélő népre,
amelynek nyelvén meg akarunk szólalni.
Emlékszem egy kísérletre,
amikor olasszal beszéltem,
s hirtelen megragadtam a kezét.
Mi történt? Elhallgatott, egy hang sem jött ki a torkán.
Amíg el nem engedtem a kezét
— nagyon beszédes típusú volt —,
hallgatott, mint a sült hal.
Amikor elengedtem, rákezdte.
(Nevetés) (Taps)
Azt hiszem, ezekre a dolgokra az első perctől kezdve figyelnünk kell,
és egy kicsit úgy kell éreznünk magunkat,
mint e nyelv beszélői.
Ha az amerikai angolt tanulják,
egy kicsit
amerikainak kell érezniük magukat, értik?
(Nevetés)
Ha olaszt, akkor...
Valami észrevétlenül változik,
nem tudjuk, melyik szinten,
valamely belső dimenzióban —,
azután olaszként viselkedünk,
bár ugyanazok maradunk.
Másfelől, hogyan fogjuk föl
a nyelvekben megnyilvánuló valóságot?
Változik az érzékelés hangfekvése.
Egyszerű példa.
Mindenki ismeri a számítógép billentyűzetét.
A legtöbb gép billentyűzete, legalábbis Oroszországban,
cirill és latin betűs.
Figyeljék meg:
amikor orosz szöveget írnak,
azaz határozott stratégiájuk van,
hogyan hozzák létre a szöveget,
milyen jelekre, betűkre lesz szükségük.
Hirtelen valamit angolul kell gépelniük.
Szemük ugyanaz, a képernyő ugyanaz, a billentyűzet is.
De valami észrevétlenül megváltozik, már más betűket látnak.
De amikor valakinek ezzel kell foglalkoznia
— most erről beszélek —,
két nyelven gépel,
tudja, hogy gyakorlatilag minden
tudat alatt történik.
Képesek vagyunk a valóságot egy kicsit másként,
más szemszögből érzékelni,
pusztán az érzékelés hangfekvését módosítva.
Nem kevésbé fontos tényező az ösztönzés.
Ösztönzés nélkül semmire sem megyünk.
Ez ismét nem csak a nyelvekre vonatkozik.
Saját élményem,
hogy mikor az idősebb fiam majdnem három éves lett, beszélni kezdett.
Ebben az időben
Bombay-ben éltünk, igaz, nem nyomornegyedben, de a közelében.
Én egy másik országban dolgoztam.
Több hónapja nem láttam, s mikor megérkeztem,
a fiam már folyékonyan beszélt.
Megtanult hindiül,
de én nem beszéltem a hindit.
(Nevetés)
Értik ugye, hogy egy gyerek az ilyet nem bocsátja meg:
ismer, akar velem beszélni.
Nem értem a gyereket, ez az én bajom.
Ez volt az egyik ösztönző tényező,
s a hatására kénytelen voltam
kb. egy hét alatt
folyékonyan elsajátítani a hindit. Először úgy-ahogy,
de egy hét múlva folyékonyan
alkudoztam hindiül a piacon, eszméletlen kedvezményeket kaptam.
Néha elismerésül ajándékba adták,
amit meg sem akartam venni.
El akartam nekik mondani, hogy én csak...
"Jól van, na, ismerünk, biztos itt éltél egész életedben..."
De büszkeségem és kivételes voltom tudata
gyorsan lelohadt, amikor rájöttem,
hogy Bombay-ben minden árus
kb. 8 nyelven beszél folyékonyan,
és egyáltalán nem tekinti magát soknyelvűnek,
és nem henceg az eredményeivel.
Ösztönzés kérdése.
Az egyik német politikus, szerintem Brandt kancellár
egyszer azt mondta:
"Ha maga nekem valamit elad, és én megveszem,
németül beszélünk.
De ha én adok el, és maga veszi meg,
a maga nyelvén beszélünk."
Ez az ösztönzés olyan mutatója,
amely elkerülhetetlen a mai világban.
Figyelembe kell venni, hogy nemcsak
az egyes népek nyelve különböző,
de különböző szaknyelvek léteznek.
Előre látom, hogy a jövőben a sokkal nagyobb nyelvi eltérés
nem az egyes népek nyelve,
hanem az egyes foglalkozások nyelve, sőt az egyes
cégcsoportok nyelve között lesz.
Erre föl kell készülnünk.
De az említett elvek
ebben az esetben is érvényesek.
Mert minden beszélt nyelv
egyetlen nyelv megnyilvánulása:
a Világmindenség nyelvéé, amelyben élünk.
Köszönöm. (Taps)