Un nou virus apare și se împrăștie ca un incendiu.
Pentru a-l putea ține sub control,
cercetătorii trebuie să afle mai întâi cine e infectat.
Există două tehnici esențiale de testare virală:
una îți spune dacă ai virusul,
iar cealaltă îți arată dacă l-ai avut deja.
Deci cum funcționează mai exact aceste teste?
PCR sau reacția de polimerizare în lanț
țintește materialul genetic al virusului din corp
și e folosită pentru diagnosticarea unei persoane în prezent infectate.
Totuși, acest material genetic poate fi prezent în cantități insesizabile
care fac detectarea foarte dificilă.
Aici intervine reacția de polimerizare în lanț:
e folosită des pentru a amplifica
informația genetică la cantități destul de mari
încât să poată fi detectată cu ușurință.
Pentru a elabora un test PCR pentru un virus nemaivăzut până acum,
cercetătorii îi secvenționează mai întâi materialul genetic, sau genomul,
și identifică regiuni care sunt unice pentru acel virus.
PCR-ul țintește apoi aceste segmente.
Un test PCR începe prin colectarea unei probe:
poate fi sânge pentru virusul hepatic, fecale pentru virusul poliomielitic
și probe din nas sau gât pentru coronavirus.
Proba este dusă la un laborator central
unde se face o testare PCR
pentru a identifica prezența genomului virusului.
Informația genetică poate fi înscrisă în ADN sau ARN.
HPV-ul, de exemplu, folosește ADN-ul, pe când SARS-CoV-2, cauza COVID-19,
folosește ARN-ul.
Înainte de testarea PCR, ARN-ul viral, dacă este prezent,
trebuie să fie revers-transcris, realizându-se un lanț complementar ADN.
Cercetătorii efectuează apoi testul PCR.
Dacă virusul e prezent în mostră, regiunile sale unice din codul genetic
vor fi identificate de baze complementare și copiați de enzime.
Un lanț ADN se multiplică de sute de milioane de ori,
și sunt detectate folosind probe marcate cu vopsea fluorescentă.
Dacă aparatul PCR detectează fluorescența,
mostra e declarată pozitivă pentru virus,
însemnând că persoana testată e infectată.
Testele imunologice, pe de altă parte,
se folosesc de memoria sistemului imun pentru virus,
arătând dacă cineva a fost infectat în trecut.
Ele funcționează prin detectarea anticorpilor specifici generați
de sistemul imun în timpul infecției.
Acestea sunt clase specializate de proteine
care identifică și distrug substanțele străine precum virusurile.
Testele imunologie pot detecta anticorpii IgG, cei mai comuni,
și anticorpii IgM, primul tip de anticorp produs ca răspuns la o nouă infecție.
Prezența anticorpilor IgM indică o infecție recentă,
dar deoarece în prima săptămână pot exista într-o cantitate nedetectabilă,
aceștia nu pot fi de încredere în diagnosticarea infecțiilor curente.
Însă anticorpii IgG circulă o perioadă îndelungată după infecție,
iar prezența lor indică faptul că persoana a fost infectată și s-a vindecat.
Înaintea efectuării unui test imunologic
medicii iau sânge de la o persoană.
Mostra vine apoi în contact cu o porțiune a virusului cercetat.
Dacă corpul a fost într-adevăr expus la virus în trecut,
anticorpii specifici se vor lega de virus în timpul testului.
Această reacție produce o schimbare de culoare, indicând că mostra e pozitivă
și că individul a fost expus la virus.
Testele imunologice sunt cu atât mai importante
când trebuie diagnosticate retroactiv persoanele
care au fost infectate, dar nu și diagnosticate.
Și există un potențial interesant pentru cei care au dezvoltat imunitate la virus:
în unele cazuri, plasma lor poate fi folosită ca tratament
pentru persoanele care se luptă în prezent cu infecția.
PCR-ul și testele imunologice se află mereu în procesul
de a deveni mai precise și mai eficiente.
De exemplu,
inovațiile în PCR au dus la folosirea dispozitivelor de testare independente
care oferă rezultate într-o oră.
PCR-ul digital, care cuantifică părțile individuale ale ADN-ului țintă,
pare promițător, putând spori precizia.
Și chiar dacă testele imunologice sunt dificile de dezvoltat rapid,
cercetătorii din Singapore au putut crea unul pentru SARS-CoV-2
chiar înainte ca COVID-19 să fie declarat pandemie.
Aceste teste, împreună cu cercetătorii care le elaborează
și cadrele medicale care le administrează,
sunt absolut esențiale.
Iar când sunt folosite timpuriu, pot salva milioane de vieți.