Jeg er en medisinsk illustratør
og jeg kommer fra en litt annen bakgrunn.
Siden jeg vokste opp har jeg sett,
utrykket av sannhet og skjønnhet innen kunst
og sannhet og skjønnhet innen vitenskap.
Og mens begge disse tingene er fantastiske i seg selv --
har de begge fantastiske ting på gang.
Sannhet og skjønnhet kan sees på som idealer av vitenskapen
og av matte som omtrent ideelle siamesiske tvillinger
en vitenskapsmann ville gått ut med.
(Latter)
Disse er uttrykk av sannhet som beundringsverdige ting,
det vil si, de er ting du kan dyrke.
De er idealer som er kraftige, irreduktible,
de er unike, de er nyttige --
noen ganger, ofte lenge etter man er klar over det.
Og du kan kjøre noen av bildene nå,
fordi jeg vil ikke se meg selv på skjermen.
Sannhet og skjønnhet er ting
som ofte ikke er åpenbart for folk som ikke driver med vitenskap.
De er ting som beskriver skjønnhet på en måte
som ofte bare er forståelig hvis du skjønner språket
og syntaksen av personen
som studerer det faget hvor sannhet og skjønnhet er uttrykt.
Hvis du tar matematikk, E=mc^2
hvis du tar den kosmologiske konstanten,
hvor det er et entropisk ideal, hvor du skjønner at livet må ha blitt utviklet
utifra tallene som beskriver universet.
Disse er ting som er veldig vanskelig å begripe.
Og det jeg har prøvd å gjøre
fra da jeg utdannet meg som medisinsk illustratør --
fra da jeg lærte animasjon av min far,
som var en skulptør og min visuelle mentor--
jeg ville finne en måte å hjelpe folk
med å forstå sannhet og skjønnhet innen biovitenskap
ved å bruke animasjon, ved å bruke bilder, ved å fortelle historier
slik at disse tingene som ikke nødvendigvis er åpenbart for folk
kan bli bragt fram, og kan bli undervist, og kan bli forstått.
Studenter i dag er ofte fordypet i et miljø
der de lærer at fagene har sannhet og skjønnhet
innebygd i dem, men måten de er undervist på er delt opp
og det har gått så langt at sannhet og skjønnhet
ikke alltid er åpenbart.
Det er omtrent som den gamle oppskriften til kyllingsuppe,
hvor du koker kyllingen så lenge at smaken akkurat har forsvunnet.
Vi ønsker ikke å gjøre dette mot våre studenter.
Så vi har en mulighet til å virkelig nyskape undervisning.
Jeg hadde en telefonsamtale med Robert Lue ved Harvard,
fra instituttet for molekylær og cellebiologi,
for noen år siden. Han spurte meg om jeg og min gruppe
var interessert og villig til å virkelig forandre på
hvordan medisinsk- og realfagundervisning foregår på Harvard.
Så vi begynte på et prosjekt som skulle utforske cellen,
som skulle utforske den sannheten og skjønnheten iboende
i molekylær og cellebiologi
slik at studentene kunne danne seg et større bilde
som de kunne henge alle sine fakta på.
De kunne ha et mentalt bilde av cellen
som en stor, yrende, svært kompleks by
som er bebodd av mikromaskiner.
Og disse mikromaskinene er virkelig ved livets kjerne.
Disse mikromaskinene,
som er til nanoteknologenes misunnelse verden over,
er selvstyrt, kraftig, presise og nøyaktige maskiner
som er lagd av strenger av aminosyrer.
og disse mikromaskinene gir kraft til hvordan en celle beveger seg,
de gir kraft til hvordan en celle replikeres, gir kraft til våre hjerter,
de gir kraft til vårt sinn.
Så det vi ville gjøre var å se hvordan
vi kunne gjøre denne fortellingen til en animasjon
som ville være midtpunktet i BioVisions ved Harvard,
som er en nettside Harvard har
for deres molekylær og cellebiologistudenter
som vil -- i tillegg til all tekstinformasjon
i tillegg til alle de didaktiske greiene --
sette alt sammen visuelt, slik at disse studentene
kunne få et mentalt bilde på hva en celle virkelig er
i all dens sannhet og skjønnhet, og kunne studere
med dette som utgangpunkt, slik at deres fantasi kunne vekkes,
slik at deres lidenskap kunne vekkes
og slik at de kunne fortsette
å bruke disse mentale bildene til å gjøre nye oppdagelser
og kunne finne ut, hvordan livet faktisk fungerer.
Så vi begynte med å se på hvordan disse molekylene er satt sammen.
Vi jobbet mot et tema som er: du har makrofager
som strømmer gjennom en kapillær,
og de berører overflaten på kapillærveggen,
og de henter informasjon fra cellene
som omgir kapillærveggen, og de blir gitt informasjon om
at det er en inflammasjon et sted utenfor,
som de ikke kan se eller sanse.
Men denne informasjonen får de til å stoppe,
får de til å forstå at de trenger å lage
alle de forskjellige komponentene som gjør at de forandrer form,
og prøve å komme ut av kapillæren for å finne ut hva som skjer.
Så disse molekylære motorene -- vi måtte jobbe
med vitenskapsmenn på Harvard, og modelldatabaser
av de nøyaktige molekylære atomstrukturene
og finne ut hvordan de bevegde seg, og finne ut hva de gjorde.
Og finne ut hvordan gjøre dette på en måte
som var ærlig i forhold til hva den formidler om hva som skjer,
men ikke så ærlig at den kompakte overfylte cellen
forhindrer utsikten på det som skjer.
Så det jeg vil vise dere er en tre minutter lang
lettversjon av den første delen av filmen
som vi produserte. Det er et pågående prosjekt
som vil fortsette i fire til fem år til.
Og jeg vil at du skal se på dette
og se de veiene som cellen produserer --
Disse små gåmaskinene, de kalles kinesiner --
som tar disse enorme lastene
som ville utfordre en maur i relativ størrelse.
Kan du rulle film, takk-
Men disse maskinenen som gir kraft til de som er på innsiden av cellene
er egentlig helt fantastisk, og de er virkelig basisen for alt liv.
Fordi alle disse maskinene er i interaksjon med hverandre.
De deler informasjon med hverandre;
de får forskjellige ting til å skje inne i cellen.
Og cellen vil faktisk produsere de delene den trenger
på sparken, utifa informasjon
som er hentet fra cellekjernen av molekyler som leser gener.
Intet liv, fra det minste livsform til alle sammen her,
ville vært mulig uten disse små mikromaskinene.
Faktisk, ville det, i fravær av disse maskinene,
ha gjort oppmøtet her, Chris, rimelig labert.
(Latter)
(Musikk)
Dette er cellens FedEx budbringer:
denne lille karen kalles for et kinesin,
og han drar en sekk full av helt nyproduserte proteiner
til hvorenn de trengs i cellen --
enten det er på en membran, enten det er til en organelle,
enten det er til å bygge noe eller reparere noe.
Og hver av oss har omkring 100 000 av disse tingene
løpende rundt, akkurat nå,
inni hver av dine 100 billioner celler.
Så uansett hvor lat du måtte føle deg,
gjør du ikke egentlig i bunnen ingenting.
(Latter)
Så det jeg vil at du skal gjøre når du drar hjem
er å tenke gjennom dette, og tenke på hvor kraftig våre celler er,
og tenke på noen av de tingene
som vi har lært om mekanikken i cellene.
Når vi vet alt som foregår--
og tro meg, vi vet omtrent én prosent av hva som foregår--
når vi finner ut hva som foregår,
vil vi virkelig klare å ha skikkelig kontroll
over hva vi gjør med vår helse,
med hva vi gjør med fremtidige generasjoner,
hvor lenge vil kommer til å leve.
Og forhåpentligvis vil vi kunne bruke dette
til å oppdage mer sannhet og skjønnhet.
(Musikk)
Men det er egentlig fantastisk at disse cellene, disse mikromaskinene,
er bevisst nok på hva cellen trenger, at de utfører dens ordrer.
De jobber sammen; de får cellen til å gjøre hva den trenger å gjøre.
Og deres samarbeid får våre kropper --
enorme entiteter som de aldri ser -- til å fungere riktig.
Nyt resten av forestillingen. Takk.
(Applaus)