Dolazim pred vas danas da bih govorila o lažovima,
sudskim parnicama
i smehu.
Prvi put kada sam čula za negiranje Holokausta,
smejala sam se.
Negiranje Holokausta?
Holokausta koji se problematično ističe
kao najbolje dokumentovani genocid na svetu?
Ko bi mogao da poveruje da se nije dogodio?
Razmislite o tome.
Da bi negatori bili u pravu,
ko bi morao da greši?
Pa, pre svega, žrtve -
preživeli koji su nam ispričali svoje užasne priče.
Ko još bi morao da greši?
Posmatrači.
Ljudi koji su živeli u mnogim gradićima, selima i većim gradovima
na Istočnom frontu,
koji su posmatrali svoje susede kako ih okupljaju -
muškarce, žene, decu, mlade, stare -
i odvode na periferiju grada
da bi ih ubili i ostavili mrtve u jarugama.
Ili Poljaci,
koji su živeli u gradićima i selima u okolini logora smrti,
koji su dan za danom gledali
dok su vozovi odlazili puni ljudi
i vraćali se prazni.
Ali pre svega, ko bi morao da greši?
Počinioci.
Ljudi koji kažu: „Mi smo to učinili.
Ja sam to učinio.“
Možda dodaju napomenu.
Kažu: „Nisam imao izbora; bio sam primoran da to uradim.“
Ali ipak kažu: „Uradio sam to.“
Razmislite o tome.
Ni na jednom suđenju za ratne zločine od kraja Drugog svetskog rata
počinilac nijedne nacionalnosti nikada nije rekao: „To se nije desilo.“
Opet, možda su rekli: „Bio sam primoran“, ali nikada da se nije dogodilo.
Razmislivši o svemu tome,
rešila sam da se negiranje neće naći na mom rasporedu;
imala sam veće stvari o kojima bih brinula, pisala i istraživala,
pa sam produžila dalje.
Nešto više od decenije kasnije,
dva starija akademika -
dvojica među najistaknutijim istoričarima Holokausta -
prišli su mi i rekli:
„Debra, hajdemo na kafu.
Imamo ideju za istraživanje za koju mislimo da je savršena za tebe.“
Zaintrigirana i polaskana time što su prišli meni sa idejom
i pomislili da sam vredna toga,
upitala sam: „Šta je u pitanju?“
A oni su rekli: „Negiranje Holokausta.“
Po drugi put sam se nasmejala.
Negiranje Holokausta?
Ljudi koji misle da je Zemlja ravna ploča?
Ljudi koji misle da je Elvis živ?
Njih treba da izučavam?
A ova dvojica su rekli:
„Da, zaintrigirani smo.
U čemu je stvar sa njima?
Koji im je cilj?
Kako uspevaju da ubede ljude da poveruju u ono što govore?“
Pomislih, ako oni misle da je to vredno truda,
prihvatila bih se trenutne razonode -
možda na godinu dana, možda dve, tri, možda čak i četiri -
u akademskom smislu, to je na trenutak.
(Smeh)
Radimo vrlo sporo.
(Smeh)
I posmatrala bih ih.
Tako sam i uradila.
Sprovela sam istraživanje i došla sam do mnogo stvari,
a dve među njima bih želela da danas podelim sa vama.
Prva -
negatori su vukovi u jagnjećoj koži.
Svi su isti: nacisti, neonacisti -
možete da odlučite da li ćete staviti „neo“ ili ne.
Ali kada sam ih pogledala,
nisam videla nikakve uniforme kao iz Šucštafela,
simbole na zidu poput svastike,
pozdrave „zig hajl“ -
ništa od toga.
Umesto toga sam pronašla
ljude koji su paradirali kao ugledni akademici.
Šta su imali?
Imali su institut.
„Institut za istorijski pregled“.
Imali su časopis - uglađen časopis -
„Časopis istorijskog pregleda“,
takav da je bio pun radova -
radova krcatim fusnotama.
Imali su i novo ime.
Ne neonacisti,
ne antisemiti -
revizionisti.
Rekli su: „Mi smo revizionisti.
Rešeni smo da uradimo jednu stvar -
da ispravimo greške u istoriji.“
Međutim, sve što je trebalo da uradite je da zađete malo ispod površine,
i šta biste tu pronašli?
Isto ulagivanje Hitleru,
veličanje Trećeg rajha,
antisemitizam, rasizam, predrasude.
To je ono što me je zaintrigiralo.
Bio je to antisemitizam, rasizam i predrasude
koji su paradirali kao da su racionalni diskurs.
Druga stvar koju sam otkrila -
mnogi među nama su naučeni da misle da postoje činjenice i mišljenja -
nakon izučavanja negatora,
imam drugačije mišljenje.
Postoje činjenice,
postoje mišljenja
i postoje laži.
A ono što negatori žele jeste da uzmu svoje laži,
zaodenu ih kao da su mišljenja -
možda zaoštrena mišljenja,
možda mišljenja koja izlaze iz uobičajenih okvira,
ali ako su to mišljenja,
onda bi trebalo da budu deo razgovora.
A zatim zadiru u činjenice.
Objavila sam svoj rad -
objavljena je knjiga
„Negiranje Holokausta, uznapredovali napad na istinu i sećanje“
i izašla je u mnogo različitih zemalja,
uključujući ovde, kod „Pingvina“ u Britaniji.
Završila sam sa tim ljudima i bila sam spremna da produžim dalje.
Onda je stiglo pismo od britanskog „Pingvina“.
Po treći put sam se nasmejala -
greškom.
Otvorila sam pismo
i ono me je obavestilo da Dejvid Irving protiv mene podnosi tužbu zbog klevete
u Ujedinjenom Kraljevstvu
jer sam ga nazvala negatorom Holokausta.
Dejvid Irving tuži mene?
Ko je Dejvid Irving?
Dejvid Irving je pisac istorijskih dela,
većinom o Drugom svetskom ratu,
a praktično svi ti radovi zauzimali su poziciju
da nacisti nisu stvarno bili tako loši,
a saveznici nisu zaista bili tako dobri.
A Jevreji, šta god da im se dogodilo, na neki način su to zaslužili.
Poznavao je dokumenta,
znao je činjenice,
ali ih je nekako obrnuo da dobije ovo mišljenje.
Nije oduvek poricao Holokaust,
ali je krajem '80-ih godina
prihvatio to sa velikim žarom.
Razlog mom smehu je takođe bilo to što ovaj čovek
ne samo da je negirao Holokaust,
već je delovao prilično ponosno na to.
U pitanju je bio čovek - citiram -
koji je rekao: „Potopiću bojni brod Aušvic.“
U pitanju je bio čovek
koji je pokazao broj tetoviran na ruci preživelog i rekao:
„Koliko novca si zaradio
od tog istetoviranog broja na ruci?“
U pitanju je bio čovek koji je rekao:
„Više ljudi je umrlo u automobilu senatora Kenedija
na Čapakvidiku
nego što je umrlo u gasnim komorama u Aušvicu.“
To je američka referenca, ali možete je potražiti.
Ovo nije bio čovek koji je bio iole posramljen ili suzdržan
u vezi sa negiranjem Holokausta.
Dosta akademskih kolega me je savetovalo:
„Eh, Debra, jednostavno ignoriši to.“
Kad sam objasnila da se tužba zbog klevete ne može prosto ignorisati,
rekli su: „Ko će mu uopšte poverovati?“
Ali evo u čemu je bio problem.
Britanski zakon mi je dodelio obavezu, teret dokazivanja,
da dokažem istinitost onoga što sam rekla,
za razliku od onoga kako bi to bilo u Sjedinjenim Državama
i mnogim drugim zemljama -
on bi dokazivao neistinitost tvrdnje.
Šta je to značilo?
To je značilo da, kada se ne bih borila,
on bi samim tim pobedio.
A ako bi on time pobedio,
mogao bi legitimno da kaže:
„Moja verzija Holokausta, verzija Dejvida Irvinga, je legitimna.
Ustanovljeno je da me je Debra Lipstat oklevetala
kada me je nazvala negatorom Holokausta.
Samim tim, ja, Dejvid Irving, nisam neko ko negira Holokaust.“
A koja je to verzija?
Nije postojao plan za ubijanje Jevreja,
nije bilo gasnih komora,
nije bilo masovnih streljanja,
Hitler nije imao nikakve veze sa bilo kakvom patnjom koja se dešavala
i Jevreji su sve ovo izmislili
da dobiju novac od Nemačke
i da dobiju državu,
a to su uradili uz pomoć i podsticaj saveznika -
podmetnuli su dokumenta i dokaze.
Nisam mogla da dopustim da to prođe
i ikada se suočim sa nekim preživelim
ili detetom preživelog.
Nisam mogla da dozvolim da to prođe
i smatram sebe odgovornim istoričarem.
Zato smo se borili.
Upozorenje za one među vama koji nisu gledali „Negiranje“,
pobedili smo.
(Smeh)
(Aplauz)
Sudija je ustanovio da je Dejvid Irving
lažov, rasista, antisemita.
Njegov pogled na istoriju bio je tendenciozan,
lagao je, izvrtao stvari
i, što je najvažnije,
to je činio namerno.
Pokazali smo obrazac na preko 25 različitih većih primera.
To nisu male stvari - mnogi među nama u ovoj publici pišu knjige,
bave se spisateljstvom;
uvek pravimo greške.
Zato nam je drago što postoje druga izdanja, ispravljanje grešaka.
(Smeh)
Međutim, ovde se uvek kretalo u istom pravcu:
okriviti Jevreje,
osloboditi naciste odgovornosti.
Ali kako smo pobedili?
Sledili smo njegove fusnote do njegovih izvora.
I šta smo otkrili?
Ne samo u većini slučajeva
i ne samo da to preovlađuje,
već je u svakom pojedinačnom primeru gde je pomenuo Holokaust
njegov navodni dokaz bio izvrnut,
poluistinit,
promenjen je datum,
izmenjen je redosled dešavanja,
neko ko nije bio na sastanku je ubačen tamo.
Drugim rečima, nije imao dokaze.
Njegovi dokazi nisu dokazivali.
Mi nismo dokazali šta se dogodilo.
Dokazali smo da je ono što je on rekao da se dogodilo -
i samim tim svi negatori,
jer ih ili on citira ili oni preuzimaju argumente od njega -
nije istinito.
Ono što tvrde -
nemaju dokaza da to potvrde.
Zašto je moja priča više od obične priče
o uvrnutoj, dugoj, šestogodišnjoj, napornoj parnici
sa američkom profesorkom koju je dovukao u sudnicu
čovek koga je sud po svom mišljenju proglasio
za neonacističkog polemičara?
Kakva je njena poruka?
Mislim da u kontekstu pitanja istine
ima veoma značajnu poruku.
Jer danas,
kao što to dobro znamo,
istina i činjenice su pod napadom.
Društvene mreže, uz sve dobro što su nam pružile,
takođe su dopustile da se razlika između činjenica -
ustanovljenih činjenica -
i laži umanji.
Treće - ekstremizam.
Možda nećete videti odore Kju Kluks klana,
možda nećete videti krst koji gori,
možda nećete čuti ni otvoreno rasistički jezik.
Možda će koristiti nazive „alternativna desnica“,
„Nacionalni front“ - birajte.
Ali ispod toga se nalazi isti ekstremizam koji sam otkrila u negiranju Holokausta,
a koji paradira kao da je racionalni diskurs.
Živimo u dobu u kome je istina u odbrambenom položaju.
To me podseća na jedan strip iz „Njujorkera“.
Nedavno se u „Njujorkeru“ pojavio kviz
u kome voditelj kviza kaže jednom od učesnika:
„Da, gospođo, dali ste tačan odgovor.
Ali vaš protivnik je vikao glasnije od vas,
tako da on dobija poen.“
Šta možemo da učinimo?
Pre svega,
ne smeju nas prevariti prividi racionalnosti.
Moramo da sagledamo stvari iznutra,
a tamo ćemo pronaći ekstremizam.
Drugo,
moramo shvatiti da istina nije relativna.
Kao treće,
moramo krenuti u napad,
a ne u odbranu.
Kada neko iznese nečuvenu tvrdnju,
čak i ako se možda nalazi na jednom od najviših položaja u zemlji,
ako ne i na svetu -
moramo reći toj osobi:
„Gde je dokaz?
Gde su činjenice koje to potvrđuju?“
Moramo vršiti pritisak na nju.
Ne smemo se ophoditi kao da su njene laži isto što i činjenice.
Kao što sam prethodno rekla, istina nije relativna.
Mnogi od nas su odrasli u akademskom svetu
i uz prosvećena liberalna razmišljanja,
pri čemu su nas učili da je sve otvoreno za raspravu.
Međutim, nije tako.
Postoje izvesne stvari koje su istinite.
Postoje nepobitne činjenice -
objektivne istine.
Galilej nas je tome naučio pre mnogo vekova.
Čak i nakon što ga je Vatikan naterao da javno oporekne
da se Zemlja okreće oko Sunca,
izašao je
i šta se navodi da je izjavio?
„Ipak se okreće.“
Zemlja nije ravna ploča.
Klima se menja.
Elvis nije živ.
(Smeh)
(Aplauz)
I što je najvažnije,
istina i činjenice su pod napadom.
Posao koji je pred nama,
zadatak pred nama,
izazov pred nama
je veliki.
Vreme za borbu je kratko.
Moramo da delujemo sada.
Kasnije će biti prekasno.
Mnogo vam hvala.
(Aplauz)