Miért lettek a transzneműek hirtelen ilyen sokan?
(Nevetés)
Transz aktivistaként gyakran találkozom ezzel a kérdéssel.
Ne feledjük, hogy az amerikai felnőttek alig 1%-a
vallja magát nyíltan traszneműnek.
Egy friss GLAAD felmérés szerint a nemtransz amerikaiak 16%-a állítja,
hogy ismer transzneműt a való életben.
A többi 84% számára tehát újnak tűnhet a téma,
ám a transzneműség nem újkeletű.
A gender-nonkonformitás nagyobb múltú,
mint hinnénk, a traszneműek pedig ennek az örökségnek részei.
Közép-Afrikától Dél-Amerikán át a Csendes-óceáni-szigetekig
már nagyon régóta léteztek
több nemet elismerő közösségek.
Indiai és pakisztáni hidzsrákról például
már a 2000 éves Kámaszútrában is szó esik.
Az amerikai őslakos népeknek is vannak rá saját szavaik,
ám a legtöbb a "kétlelkű" szót használja.
A gender-nonkoformistákat
sámánoknak és gyógyítóknak tartotta a közösség,
a gyarmatosítás elterjedése azonban
megváltoztatta gondolkodásmódjukat.
A transz történelem kutatása során
a transzneműek mellett a gyakorlataikat is megvizsgáljuk.
Vegyük például a férfinak öltözött nőket,
akik így részt vehettek a polgárháborúban.
A háború után zömük nőként élte tovább az életét,
ám néhányan férfiként éltek, ahogy Albert Cashier is.
Albertet végül elmegyógyintézetbe zárták,
ahol élete végéig női ruhát kellett viselnie.
(Döbbent sóhajok)
1895 körül egy önmeghatározásuk szerint 'hermafrodita' csoport
létrehozta a Cercle Hermaphroditost.
Küldetésük a világ ádáz üldöztetése elleni védelemért való összefogás volt,
így váltak az egyik legelső transz támogató csoporttá.
A 40-50-es évekre az orvoskutatók elkezdtek transz orvoslást tanulni
transz pácienseik segítségével, akik egyike
egy transz nő, Louise Lawrence volt, aki hosszasan levelezett azokkal,
akiket a másik nem ruháinak nyilvános viseléséért tartóztattak le.
Szexuális kutatókat - mint Alfred Kinsey - ismertetett meg
egy kiterjedt transz hálózattal.
Olyan további alakok követték,
mint Virginia Prince, Reed Erickson és az a híres Christine Jorgensen,
aki 1952-ben nyilvános átalakulásával újságok címoldalain szerepelt.
Ám amíg a fehér, transz külvárosiak létrehozták saját támogató hálózataikat,
addig színesbőrű társaiknak maguknak kellett utat törniük.
Néhányan, mint Miss Major Griffin-Gracy, versenyeken léptek fel,
az "utca királynői" azonban gyakran váltak
a rendőrök célpontjává nemi identitásuk kifejezése miatt,
és az LMBT-jogi mozgalom legfőbb eseményeinek
frontvonalában tartózkodtak.
Ezzel elérkeztünk a Cooper Do-nutsban lévő 1959-es,
és a Compton's Cafeteriában kitört 1966-as zavargásokhoz,
illetve a híres, 1969-es Stonewall-lázadáshoz.
1970-ben két stonewalli veterán,
Sylvia Rivera és Marsha P. Johnson,
megalapította az utcai transzvesztita akció forradalmárok (STAR) szervezetét.
A transzneműek törvényes úton harcoltak tovább az egyenlő bánásmódért,
annak dacára, hogy nagyobb mértékű diszkriminációval,
munkanélküliséggel, bebörtönzéssel és a fenyegető AIDS járvánnyal néztek szembe.
Mióta csak létezünk, a hatalmon lévők
jogfosztottá akarják tenni a transzneműeket,
amiért merjük a saját életünket élni.
Ez a Berlinben készült állókép 1933-ból
néha előfordul a történelemkönyvekben
annak szemléltetésére, hogy a nácik németellenesnek mondott műveket égettek.
De amit ritkán említenek az az, hogy ezek között
a Szexuáltudományi Intézet művei is szerepeltek.
Az imént az amerikai transz mozgalomról esett szó,
a német Magnus Hirschfeld és társai azonban
évtizedekkel megelőztek minket.
Magnus Hirschfeld az LMBT közösség egyik első szószólója volt.
Ő írta az első leghosszabb beszámolót a transzneműekről.
Orvosi ellátáshoz és személyi igazolványhoz juttatta őket.
Együtt dolgozott a Berlini Rendőrséggel
az LMBT közösség diszkriminációja ellen,
és alkalmazta őket intézeténél.
Amikor a nácik felégették a könyvtárát,
az nagyban visszavetette a transz kutatásokat szerte a világon.
A transzneműek eltörlésére irányuló szándékos merénylet volt,
amely nem az első volt, de nem is az utolsó.
Így amikor megkérdezik, hogy miért lettek a transzneműek ilyen sokan,
elmondanám nekik, hogy mindig jelen voltunk.
El kell mesélni az eddigi,
és a már rég eltemetett történetek mindegyikét.
Nemcsak hogy nem örültek nekünk, de a küzdelmeink is feledésbe merültek,
amitől bizony a transz kérdések sokak számára újnak tűnhetnek.
Sok emberrel találkozom, akik szerint a mozgalmunk
csak egy rövid életű szeszély,
jószándékú szövetségeseink pedig türelemre intenek,
mert mozgalmunk "még gyerekcipőben jár."
Képzeljük el, hogy változna a beszélgetés,
ha elismernénk, hogy a transzneműek milyen régóta követelnek egyenlőséget.
Még így is túlreagáljuk?
Várjunk még tovább?
Vagy esetleg tegyünk valamit azokért
a meggyilkolt színesbőrű transz nőkért, akik gyilkosait
sosem éri el az igazság keze?
Látjátok már, milyen szörnyű a helyzetünk?
(Sóhajtások)
Szeretném, ha transznemű társaim végre felismernék, hogy nincsenek egyedül.
Abban a hitben nőttem fel, hogy az azonosságom egy sosem múló rendellenesség.
A másság gondolatát ültették az elmémbe,
én pedig elhittem, mert nem ismertem senki hozzám hasonlót.
Ha hamarabb megismerem az őseimet,
talán nem telt volna ennyi időbe rátalálnom az azonosságomból
és közösségemből származó büszkeségre.
Mert egy bámulatos, pezsgő közösséghez tartozom,
amely felemeli tagjait, amikor mások lehúzzák őket,
akkor is törődik tagjaival, amikor ők küszködnek,
amely mindennek dacára
talál okot egymás ünneplésére,
szeretetére,
és szemükbe nézve ezt mondja:
"Nem vagy egyedül.
Itt vagyunk neked.
És nem mozdulunk mellőled."
Köszönöm.
(Taps)