למה טרנסג'נדרים נמצאים לפתע בכל מקום?
(צחוק)
כפעיל טרנסג'נדר, שואלים אותי את זה הרבה.
קחו בחשבון, פחות מאחוז אחד מהמבוגרים האמריקאים
מזדהים בפתיחות כטרנסג'נדרים.
לפי הסקר האחרון של GLADD, כ 16% מהאמריקאים שאינם טרנסג׳נדרים
טוענים כי הם מכירים אדם טרנסג'נדר.
אז ל-84% האחרים, זה יכול להיראות כנושא חדש.
אבל טרנסג'נדרים הם לא משהו חדש.
גיוון מגדרי הוא יותר ישן ממה שנדמה לכם,
וטרנסג'נדרים הם חלק מהמורשת הזו.
ממרכז אפריקה, לדרום אמריקה ועד לאיים באוקיינוס השקט ומעבר לו,
היו אוכלוסיות שהזדהו כבעלות מגדרים רבים,
וזה הולך שנים רבות אחורה.
קהילה ה"היג'רה" בהודו ובפקיסטן, למשל,
קיימת כבר מלפני 2000 שנים בקאמה סוטרה.
לעמים ילידים ביבשת אמריקה יש ביטויים משלהם,
אבל רובם משתמשים במונח הרחב "שתי - נשמות".
הם ראו אנשים בעלי גיוון - מגדרי
כשאמנים ומרפאים בקהילות שלהם,
וזה לא קרה עד להתפשטות הקולוניאליזם
שלימדו אותם לחשוב בצורה אחרת.
כיום, בחקר ההיסטוריה הטרנסית,
אנחנו מחפשים אחר אנשים טרנסים וגם אחר פעולות של טרנסג'נדרים.
קחו לדוגמה את הנשים שהציגו את עצמן כגברים
בכדי שיוכלו להילחם במלחמת האזרחים בארצות הברית.
לאחר המלחמה,רבות חזרו לחייהן כנשים,
אבל אחרים, כמו אלברט קשיר, המשיכו לחיות את חייהם כגברים.
אלברט בסופו של דבר נלקח לבית משוגעים
ובו הוכרח ללבוש שמלה לשארית חייו.
(אנחה)
ב-1895 לערך, חבורה של אנדרוגינים
הקימו את מעגל הרמפרודיטוס.
המשימה שלהם הייתה להתאחד כנגד הרדיפה המרירה של העולם.
ובכך שעשו זאת, הם הפכו לאחת מקבוצות התמיכה הראשונות בטרנסים.
בשנות ה-40 וה-50, חוקרים רפואיים החלו לחקור את הרפואה הטרנסג'נדרית,
אבל הם קיבלו עזרה ממטופליהם הטרנסג'נדרים,
כמו לואיס לורנס, אישה טרנסית שהתכתבה בצורה נרחבת
עם אנשים שנאסרו עקב לבישת בגדי המין הנגדי בציבור.
היא הציגה לחוקרי מיניות כמו אלפרד קינסלי
את הקהילה הטרנסית העצומה.
עוד דמויות ראשוניות באו לאחר מכן,
כמו וירג'יניה פרינס, ריד אריקסון וקריסטין יורגנסן המפורסמת,
שהופיעה בכותרות העיתונים עם התהליך שעברה בשנת 1952.
אך בזמן שתושבי פרברים טרנסים הקימו את קהילות התמיכה שלהם,
הרבה אנשים טרנסים של צבע היו צריכים לסלול את דרכם לבד.
חלק, כמו גברת מייג'ור גריפין - גרייסי, צעדו בנשפים של טרנסים.
אחרים נקראו "מלכות השכונה",
שלעתים קרובות סומנו על ידי המשטרה עקב ההתבטאות המגדרית שלהם
ומצאו את עצמם בחזית של אירועים רבי השפעה
של התנועה למען זכויות הלהט"ב.
זה הביא אותנו למהומות בקופר דו - נאטס ב1959,
בקפיטריה בקמפטון ב1966
ולפונדק סטונוול המפורסם ב1969.
בשנת 1970, סילביה ריברה ומרשה פ. ג'ונסון,
שתי ותיקות של סטונוול,
הקימו את סטאר: קבוצת מהפכנים של טרנסווסטים ברחובות.
טרנסג'נדרים ממשיכים להילחם למען שוויון זכויות תחת החוק,
אפילו כשהם חווים רמות גבוהות של אפליה,
אבטלה, מעצרים, ומגפת האיידס העולמית.
במשך כל קיומנו,
בעלי הכוח חיפשו להתעמר בטרנסג'נדרים
על כך שהעזו לחיות את החיים שלהם.
התמונה הזו מתוך סרט, שצולמה בברלין בשנת 1933,
עדיין מוצגת לעתים בספרי היסטוריה
בכדי להציג איך הנאצים שרפו עבודות שהם החשיבו כלא-גרמניות.
אבל מה שמספרים רק לעתים רחוקות והוא שזה הכיל ערמה עצומה
של עבודות מהמכון לחקר המיניות.
רואים, אני הצגתי רק את התנועה הטרנסית באמריקה,
אבל מגנוס הירשפילד ועמיתיו בגרמניה
הקדימו אותנו בכמה עשורים.
מגנוס הירשפילד היה פעיל מוקדם למען הלהט"ב.
הוא כתב את הדו"ח הארוך הראשון על מספר טרנסג'נדרים.
הוא עזר להם לקבל שירותים רפואיים ותעודות מזהות.
הוא עבד עם משטרת ברלין
בכדי לסיים את האפליה כנגד להט"בים,
והוא העסיק אותם במכון.
אז ברגע שהמפלגה הנאצית שרפה את הספרייה שלו,
היו לכך השפעות הרסניות למחקר הטרנסג'נדרי ברחבי העולם.
זה היה ניסיון מכוון למחוק אנשים טרנסג'נדרים,
וזה לא היה הראשון או האחרון.
אז בכל פעם שאנשים שואלים אותי למה טרנסים לפתע נמצאים בכל מקום,
אני רק רוצה לספר להם שהיינו כאן.
את הסיפורים הללו צריך לספר,
יחד עם רבים אחרים שנקברו עם הזמן.
לא רק שלא חגגו את חיינו, אך המאבקים שלנו נשכחו
וכן, לכמה אנשים זה נראה שבעיות הטרנסים הן חדשות.
כיום, אני פוגש אנשים רבים שחושבים שהתנועה שלנו
היא רק שלב שיעבור,
אבל אני גם שומע בני ברית עם כוונות טובות שאומרים לנו להיות סבלניים,
בגלל שהתנועה שלנו "עדיין חדשה".
דמיינו לכם איך השיחה תשתנה
אם רק נכיר בזמן הארוך הזה שבו טרנסים דורשים שוויון.
אנחנו עדיין מגזימים?
אנחנו צריכים להמשיך לחכות?
או שאולי, למשל,
נעשה משהו בנוגע לנשים הטרנסיות שאינן לבנות שנרצחות
ושרוצחיהן מעולם לא נענשים?
האם הנסיבות שלנו נראות לכם נוראיות כבר?
(אנחה)
לבסוף, אני רוצה שטרנסים אחרים יבינו שהם לא לבד.
כשגדלתי חשבתי שהזהות שלי הייתה דבר חריג שימות איתי.
אנשים קדחו את הרעיון הזה של זרות אל תוך הראש שלי,
וקניתי את זה בגלל שלא הכרתי אף אחד אחר כמוני.
אולי אם הייתי יודע על אבות אבותיי מוקדם יותר,
זה לא היה לוקח לי כל כך הרבה זמן למצוא מקור של גאווה
בזהות שלי ובקהילה שלי.
בגלל שאני שייך לקהילה מדהימה, ומלאת חיים של אנשים
שמעודדים אחד את השני גם כשאחרים לא עושים זאת,
שדואגים אחד לשני אפילו כשאנחנו נאבקים,
שבדרך כלשהי, למרות הכל,
מוצאים סיבה לחגוג אחד את השני,
לאהוב אחד את השני,
להסתכל אחד לשני בעיניים ולהגיד,
"אתה לא לבד.
יש לך אותנו.
ואנחנו לא הולכים לשום מקום."
תודה רבה.
(מחיאות כפיים)