Я ніколи не могла уявити,
що 19-річний терорист-смертник
зможе насправді дати мені дуже цінний урок.
Але він зміг.
Він навчив мене ніколи не робити припущень
про тих людей, яких не знаєш.
У четвер вранці в липні 2005 року
цей терорист і я, навіть не маючи гадки про те,
одночасно зайшли в один і той же вагон поїзду,
стоячи, мабуть, за два кроки один від одного.
Я не бачила його.
Насправді, я нікого не бачила.
Ви знаєте, як це прийнято — не дивитися ні на кого у метро,
Але я припускаю, що він бачив мене.
Я припускаю, що він дивився на всіх нас,
коли його рука намацувала детонатор вибухівки.
Я часто ставила собі питання: «Про що він думав?»
Особливо в ці останні секунди.
Я знаю, що це не було чимось особистим.
Він не мав цілі вбити або скалічити саме мене, Джил Хікс.
Я маю на увазі, він не був знайомий зі мною особисто.
Ні.
Натомість, він навісив на мене
необґрунтований та небажаний ярлик.
Я стала ворогом.
Для нього я була «інша»,
«вони», як протиставлення до «ми».
Ярлик «ворог» дозволив йому не бачити в нас людей.
Це дозволило йому натиснути кнопку.
І він не вибирав.
Він забрав двадцять шість дорогоцінних життів лише в моєму вагоні,
і моє ледве не стало одним з них.
В одну мить
ми занурилися в таку темряву,
що вона була майже відчутною на дотик;
це було майже як пробиратися крізь дьоготь.
Ми не знали, що ми вороги.
Ми були лише купою пасажирів, які кількома хвилинами раніше
дотримувалися етикету метро:
не дивитися в очі,
не розмовляти,
і абсолютно ніяких бесід.
Але в цій непроглядній темряві
ми тягнулися один до одного.
Ми допомагали один одному.
Ми називали наші імена,
наче робили перекличку,
очікуючи на відповідь.
«Я — Джил, я — тут,
Я — жива.
Добре.»
«Я — Джил.
Тут.
Жива.
Добре.»
Я не знала Елісон.
Але я прислухалася до їі вигуків кожні кілька хвилин.
Я не знала Річарда.
Але для мене мало значення, що він вижив.
Єдине, чим я поділилася з ними,
було моє ім'я.
Вони не знали, що я була
головою департаменту Проектної Ради.
І тут мій улюбений портфель,
також врятований того самого ранку.
Вони не знали, що я публікувала журнали з архітектури і дизайну,
що я була дійсним членом Королівського товариства мистецтв,
що я носила чорне, —
досі ношу —
що я курила сигарили.
Я їх більше не курю.
Я пила джин і дивилася TED talks,
і навіть не могла уявити, що одного дня я буду стояти тут,
балансуючи на протезах,
і виступати з промовою.
Я була молодою австралійкою, яка робила незвичайні речі в Лондоні.
І я не була готова до цього всього до самого кінця.
Я була так рішуче налаштована вижити,
що я зав'язала верхню частину моїх ніг шарфом, наче джгутом,
і відсторонилася від усього, та від усіх,
щоб зосередитися, щоб прислухатися до себе,
щоб керуватися лише інстинктом.
Я почала рідше дихати.
Я підняла свої стегна.
Я трималася вертикально,
і я боролася з бажанням закрити очі.
Я трималася майже годину,
годину, щоб обміркувати все моє життя
до цієї самої миті.
Можливо, я повинна була зробити більше.
Можливо, я могла би жити інакше, бачити більше.
Може, я була повинна зайнятися бігом, танцями, йогою.
Але для мене понад усе завжди була моя робота.
Я жила, щоб працювати.
Те, що було зазначено на моїй візитній картці,
мало велике значення для мене.
Але це не мало значення там, внизу, в тунелі.
В той момент, коли я відчула перший дотик
одного з моїх рятувальників,
я не могла говорити,
не могла сказати навіть коротеньке слово «Джил».
Я довірила їм себе.
Я зробила все, що я, можливо, могла,
і тепер я була в їхніх руках.
Я зрозуміла,
чим насправді є людство,
коли я перший раз побачила бірку,
яку мені видали при поступленні до лікарні.
Там було написано:
«Неопізнана людина, імовірно жінка.»
Неопізнана людина, імовірно жінка.
Ці чотири слова були моїм дарунком.
Вони дали мені можливість дуже чітко зрозуміти,
що моє життя було врятоване,
лише тому, що я була людиною.
Відмінності будь-якого типу не мали значення
для рятувальників, які були готові піти на будь-яку відстань,
щоб врятувати моє життя,
для порятунку стількох неопізнаних,
скількох можливо було врятувати, ризикуючи своїми життями.
Для них не мало значення, чи я багата, чи бідна,
колір моєї шкіри,
чоловік я, чи жінка,
моя сексуальна орієнтація,
за кого я голосувала,
чи була я освіченою,
чи вірила я в щось, або ні.
Нічого не мало значення,
окрім того, що моє життя було дорогоцінним людським життям.
Я вважаю себе живим доказом цього.
Я є підтвердженням того,
що безумовна любов і повага можуть не тільки зберегти,
але і змінити життя.
Ось чудовий знімок, на якому один з моїх рятувальників, Енді, і я,
він був зроблений в минулому році.
Через десять років після події,
і тут ми пліч-о-пліч.
Крізь весь цей хаос
мою руку тримали міцно.
До мого обличчя торкалися ніжно.
Що я відчула?
Я відчула, що мене люблять.
Те, що захистило мене від ненависті і жаги розплати,
те, що надало мені мужності сказати:
«Для мене це закінчилось
любов'ю."
Мене любили.
Я вважаю, що потенціал для масштабних позитивних змін
насправді величезний,
тому, що я знаю, на що ми здатні.
Я знаю, що людство неймовірне.
Це змушує мене розмірковувати про деякі дійсно важливі речі
та питання, над якими варто подумати:
Невже те, що нас об’єднує, не є набагато більшим за те, що може розділити нас?
Невже повинна статися трагедія чи катастрофа,
щоб ми відчули себе тісно зв'язаними, як представники одного виду,
як людські істоти?
І коли ми зрозуміємо мудрість нашої ери
і зможемо піднятися вище простої толерантності,
рухаючись до справжнього прийняття
всіх тих, хто для нас є тільки «ярликами», доки ми їх не пізнаємо?
Дякую.
(Оплески)