Nikoli si nisem predstavljala,
da me bo 19-letni samomorilski napadalec
naučil življenjske lekcije.
Pa me je.
Naučil me je, da nikoli ne smeš domnevati česarkoli,
o komerkoli, ki ga ne poznaš.
Na četrtkovo jutro, julija 2005,
sva se z napadalcem, nevede,
istočasno vkrcala na isti vagon,
stala pa sva, očitno, samo nekaj korakov narazen.
Nisem ga videla.
V bistvu nisem videla nikogar.
Vsi vedo, da na podzemni nikogar ne gledaš,
a izgleda, da je on videl mene.
Zgleda, da je gledal nas vse,
ko je njegova roka lebdela nad bombnim sprožilcem.
Pogosto sem se spraševala: "O čem je razmišljal?"
Posebno v tistih zadnjih sekundah.
Vem,da ni bilo osebno.
Ni imel namena ubiti ali pohabiti mene, Gill Hicks.
Mislim - sploh me ni poznal.
Ne.
Namesto tega, me je
nepričakovano in nezaželeno označil.
Postala sem sovražnik.
Zanj sem bila "nekdo drug",
"oni", namesto "mi".
Oznaka "sovražnik" mu je dovolila, da nas je razčlovečil.
Omogočilo mu je, da je pritisnil na tisti gumb.
In ni izbiral.
26 dragocenih življenj je bilo vzetih, samo v mojem vagonu
in jaz sem skoraj bila ena izmed njih.
V času, ko narediš en vdih,
smo bili pahnjeni v tako močno temačnost,
da smo jo skoraj lahko oprijeli;
tako kot si predstavljam, da bi bilo polzenje skozi katran.
Nismo vedeli, da smo sovražniki.
Bili smo le skupina potnikov, ki se je, minute pred tem,
obnašala po pravilih na podzemni:
nič očesnega stika,
nič govorjenja
in absolutno nič pogovarjanja.
Med dviganjem iz teme
pa smo poskušali vzpostaviti stik.
Drug drugemu smo pomagali.
Klicali smo svoja imena,
približno kot pri preverjanju prisotnosti,
čakajoč na odzive.
"Sem Gill. Tukaj sem.
Živa sem.
OK."
"Sem Gill.
Tukaj.
Živa.
OK."
Alison nisem poznala.
A sem njeno oglašanje poslušala vsakih nekaj minut.
Nisem poznala Richarda.
A mi je bilo pomembno, da je preživel.
Vse, kar sem delila z njimi,
je bilo moje ime.
Niso vedeli, da sem bila vodja oddelka v Svetu za oblikovanje.
In to je moja preljuba torba,
prav tako rešena tistega jutra.
Niso vedeli, da objavljam članke o arhitekturi in oblikovanju,
da sem bila član v Kraljevem društvu za umetnost,
da sem se oblačila v črno -.
da se še vedno -
da kadim cigarilose.
Cigarilosov ne kadim več.
Pila sem gin in gledala TED govore,
seveda si nikoli nisem mislila, da bom nekega dne stala,
iskala ravnotežje na protetičnih nogah,
imela govor.
Bila sem mlado, avstralsko dekle, ki je počela neverjetne stvari v Londonu.
In nisem bila pripravljena, da bi se vse to končalo.
Bila sem tako odločena, da preživim,
da sem uporabila svoj šal kot kompresijsko obvezo okrog zgornjih delov svojih nog
in odmislila sem vse in vsakogar,
da sem se osredotočila, poslušala sebe,
da me je vodil samo moj občutek.
Upočasnila sem svoje dihanje.
Vzdignila sem si stegna.
Postavila sem se pokončno
in se borila z željo, da zaprem oči.
Zdržala sem skoraj eno uro,
eno uro, da sem razmislila o svojem življenju
vse do te točke.
Morda bi morala storiti več.
Morda bi morala živeti več, videti več.
Mogoče bi morala pričeti s tekom, plesom, jogo.
A moja prioriteta in fokus je bila vedno služba.
Živela sem za službo.
Kdo sem bila na svoji poslovni vizitki,
mi je bilo pomembno.
A v tistem tunelu to ni bilo pomembno.
Do trenutka, ko sem začutila prvi dotik
enega od mojih rešiteljev,
nisem bila sposobna govoriti,
nisem bila zmožna izgovoriti niti male besede, kot je "Gill".
Svoje telo sem predala njim.
Naredila sem popolnoma vse, kar sem lahko,
sedaj pa sem bila v njihovih rokah.
Razumela sem,
kdo in kaj človečnost dejansko je,
ko sem prvič zagledala izkaznico,
ki mi je bila dana, ko sem bila sprejeta v bolnišnico.
Na njej je pisalo:
"Ena neznana ocenjena ženska."
Ena neznana ocenjena ženska.
Te štiri besede so bile moje darilo.
Jasno so mi povedali,
da je bilo moje življenje rešeno
preprosto zato, ker sem človeško bitje.
Kakršnakoli razlika ni bila pomembna
mojim rešiteljem, ki so bili pripravljeni storiti marsikaj,
da bi rešili moje življenje,
da bi rešili čimveč neznanih, kot jih lahko,
medtem ko so na nitko postavljali svoja življenja.
Njim ni bilo pomembno, če sem bogata ali revna,
barva moje kože,
ali sem moški ali ženska,
moja spolna usmerjenost,
za koga glasujem,
če sem izobražena,
ali sem verna ali ne.
Nič ni bilo pomembno,
razen to, da sem dragoceno človeško življenje.
Sebe vidim kot živeče dejstvo.
Sem dokaz,
da brezpogojna ljubezen in spoštovanje lahko ne samo rešita,
ampak transformirata življenja.
Tu je čudovita slika enega mojih rešiteljev, Andyja, in mene,
posneta lansko leto.
Deset let po dogodku
in tukaj sva bila, z roko v roki.
Skozi celoten kaos
je bila moja roka močno držana.
Moj obraz je bil nežno božan.
Kaj sem čutila?
Čutila sem se ljubljeno.
Tisto, kar me je ščitilo pred sovraštvom in željo po povračilu,
tisto, kar mi je dalo pogum, da rečem:
pri meni se to konča,
je ljubezen.
Bila sem ljubljena.
Verjamem, da je potencial za razširjene pozitivne spremembe,
neverjetno ogromen,
ker vem, česa smo sposobni.
Poznam briljantnost človeštva.
Vse to pa me pusti z ogromnimi stvari za premlevanje
in določenimi vprašanji, ki bi jih morali premisliti mi vsi:
ali ni tisto, kar nas združuje, precej večje kot tisto, kar nas ločuje?
Se mora resnično zgoditi tragedija ali katastrofa,
da se bomo počutili globoko povezani kot ena vrsta,
kot človeška bitja?
In kdaj bomo sprejeli modrost naše dobe,
da se dvignemo nad zgolj toleranco
in začnemo sprejemati
vse, ki so samo oznaka, dokler jih ne spoznamo?
Hvala vam.
(aplavz)