ב 12 באוגוסט, 2020,
שתי קבוצות של בחורות יצאו להפגין במינסק,
עיר הבירה של בלארוס,
הן לבשו בגדים לבנים
ויצאו יחפות לרחוב.
בבוקר,
כמה מהן יצאו לשוק קומרובסקי במרכז העיר.
מאוחר יותר באותו יום,
הקבוצה האחרת התאספה עם פרחים
באש התמיד תחת אנדרטת הניצחון.
הם עמדו יחד והחזיקו ידיים,
והם התחילו לשיר שיר ערש בלארוסי,
מחכות לניידות המשטרה שיגיעו.
הם ידעו שהמשטרה תעצור אותן פשוט כך:
יחפות עם פרחים בידיהן,
שהם יקחו אותן לתחנת המשטרה,
יכו אותן וינסו להשפיל אותן.
ועדיין הן עשו את זה בכל זאת.
השנה, משהו השתנה בבלארוס,
מדינה של יותר מתשעה מליון אנשים
שהיתה תחת שלטון של מנהיג אוטוריטרי מאז 1994.
הנשים הצעירות האלו הפגינו נגד התוצאות המפוברקות של הבחירות האחרונות,
שהתרחשו רק כמה ימים קודם לכן.
הבעת המחאה הקטנה שלהן התרחבה במהירות
להפגנות מסיביות שקטות ומובלות על ידי נשים
לכל רוחב המדינה.
תוך כמה ימים בלבד,
כמה מאות אלפים של אנשים יצאו לרחובות
וההפגנות נמשכו מאז,
כאלו שבלארוס מעולם לא ראתה.
כל זאת למרות העובדה
שהנשיא הכריז על עצמו כנבחר מחדש
ושיותר מ 10,000 אנשים נעצרו,
מאות עונו
ולפחות שישה נהרגו.
הרבה אנשים תהו למה האנשים של בלארוס מדברים עכשיו.
מה גורם להם לצאת לרחובות
למרות האלימות המשטרתית יוצאת הדופן,
למרות היעדר החוק במדינה?
התשובה שאני שומעת הכי הרבה
היא שאנשים הפכו לחסרי פחד,
וזה משהו שהפכנו להיות ביחד.
בגלל שפחד הוא מחוז של אחד.
הוא ניזון מבידוד.
הוא לא מפלה:
גברים, נשים, ילדים, מבוגרים --
כולנו יכולים להרגיש פחד,
אבל רק כל עוד אנחנו לבדנו.
חוסר פחד דורש שניים.
הוא עובד רק אם ומתי שאנחנו מופיעים אחד עבור השני.
מופיעים כך שלשכן שלכם,
לקולגה שלכם, לחברים יש את האומץ.
והם יעשו את אותו הדבר עבורכם.
דובר רבות על התפקיד שלי בבחירות לנשיאות
באוגוסט 2020.
איך נכנסתי כדי לרוץ במקום בעלי, סרגי, כשהוא נכלא
והיה ברור שהרשויות ימנעו ממנו את הסיכוי להתמודד בעצמו;
איך זכיתי באופן הוגן בבחירות
והפכתי למנהיגה הנבחרת של בלארוס הדמוקרטית,
אבל התוצאות הרשמיות נתנו לי רק 10 אחוזים מהקולות
ואולצתי לצאת לגלות עם ילדי;
איך אני עדיין נלחמת עבור אלו שבחרו בי
שאת הקולות שלהם השלטון רוצה לגנוב;
כמה אני "חסרת פחד".
אבל היו הרבה רגעים שפחדתי,
ורציתי לפרוש.
איימו עלי
והכריחו אותי להאמין שאני לבדי במאבק.
ועדיין ככל שביקרתי ביותר ערים,
ויותר אנשים הגיעו לעצרות,
כך פחדתי פחות.
ואז בימים לפני הבחירות במינסק,
60,000 אנשים הגיעו להביע את התמיכה בי,
ולא פחדתי יותר.
מעולם לא רציתי לעשות משהו מזה.
מעולם לא הייתי פוליטית יותר מדי,
ומעולם לא תכננתי לרוץ למשרה ציבורית.
רציתי להיות אם ואישה.
אבל הגורל ורצון האנשים,
הרימו אותי לעמדה הזו.
וקיבלתי את זה עם תחושה של אחריות וגאווה.
אני לא אוותר.
ואני אופיע עבור האנשים שלי, בגלל שהם הופיעו בשבילי.
האומץ שלנו נולד מאחדות.
הסולידריות שלנו היא הכוח שלנו.
אני גם מבינה עכשיו שלהיות חסרת פחד זו התחייבות.
זו החלטה שאתם מקבלים כל יום ויום.
זו אחריות שאתם לוקחים --
אחריות אחד לשני.
בהקשר הזה, אני לא שונה מאזרחים כמוני בבלארוס.
התמיכה שלהם מורגשת.
הסולידריות שלהם גדלה בהתקדמות.
כשיש שניים מכם,
אתם נועזים.
כשיש 100, אתם אמיצים.
כשיש אלפים מכם,
אתם חסרי פחד.
וברגע שיש עשרות אלפים מכם,
אתם הופכים לבלתי מנוצחים.
תודה לכם.