Când aveam șase ani, am primit cadouri.
Învățătoarea mea din clasa întâi a avut o idee genială.
A dorit ca noi să trăim experiența primirii unui cadou
și de asemenea, să învățăm să ne facem complimente unii altora.
Așa că ne-a adunat pe toți în fața clasei,
ne-a cumpărat tuturor cadouri și le-a pus pe toate într-un colț.
Și ne-a zis:
„Haideți să ne spunem lucruri frumoase unii altora!
Dacă vă auziți numele,
mergeți să vă luați cadoul și apoi stați jos.”
Ce idee grozavă, nu-i așa?
Ce putea să nu meargă bine?
(Râsete)
Ei bine, eram 40 de copii în clasă,
și de fiecare dată când auzeam numele cuiva,
aclamam din toată inima.
Și apoi am rămas 20,
apoi zece, apoi cinci...
și apoi trei.
Iar eu eram unul dintre ei.
Și complimentele luaseră sfârșit.
În acel moment, plângeam, iar învățătoarea intrase în panică.
A spus: „Ar putea cineva să spună ceva frumos despre acești colegi?”
(Râsete)
Nimeni? Bine, atunci luați-vă cadourile și stați jos.
Anul viitor fiți mai cuminți,
așa s-ar putea să primiți complimente de la ceilalți.
(Râsete)
Întrucât vă descriu acest episod,
probabil vă dați seama că mi-l amintesc foarte bine.
(Râsete)
Dar nu știu cine s-a simțit mai prost în acea zi.
Eu sau învățătoarea?
Trebuie să fi realizat că a transformat o activitate de colaborare în echipă
într-o umilire publică pentru trei copii de șase ani.
Și asta fără pic de umor.
Când vedem oameni la TV de care se face bășcălie,
ne amuzăm.
Nu a fost nimic amuzant în acea zi.
Aceea a fost o versiune a mea
și aș prefer să mor decât să trec prin aceeași situație din nou,
să fiu iar respins în public.
Asta e o versiune.
Apoi, după opt ani.
Bill Gates a venit în orașul meu în Beijing, China,
ca să țină un discurs
și i-am auzit mesajul.
M-am îndrăgostit de acel om.
M-am gândit: „Uau, acum știu ce vreau să fac cu viața mea.”
În acea noapte am scris o scrisoare familiei mele
spunându-le că înainte să împlinesc 25 de ani,
voi construi cea mai mare companie din lume,
iar acea companie va cumpăra Microsoft.
(Râsete)
Am îmbrățișat ideea de a cuceri lumea... dominație, nu?
Nu am inventat asta, chiar am scris scrisoarea.
Uitați-o!
(Râsete)
Nu e nevoie s-o citiți în întregime.
(Râsete)
Am un scris groaznic, dar am evidențiat câteva cuvinte-cheie.
Înțelegeți ideea.
(Râsete)
Așadar...
aceea era o altă versiune a mea, una care va cuceri lumea.
Ei bine, doi ani mai târziu, mi s-a oferit șansa de a veni în SUA.
Nu am stat pe gânduri deoarece acolo locuia Bill Gates, nu?
(Râsete)
Am crezut că acela era începutul aventurii mele de antreprenor.
Să sărim peste 14 ani.
Aveam 30 de ani.
Nu, nu construisem acea companie.
Nici nu începusem.
Lucram ca manager de marketing pentru o companie din Fortune 500.
Și mă simțeam blocat.
Stagnam.
De ce oare?
Ce se întâmplase cu băiatul de 14 ani care redactase scrisoarea?
Nu e din cauză că nu a încercat.
Ci pentru că de fiecare dată când aveam o idee nouă,
când voiam să încerc ceva nou chiar și la serviciu,
când voiam să fac o propunere, să vorbesc în fața unui grup de oameni,
simțeam acea bătălie constantă
dintre copilul care fusesem la 14 ani și cel la șase ani.
Unul voia să cucerească lumea,
să aibă un impact,
iar celălalt se temea de respingere.
Și de fiecare dată băiețelul de șase ani ieșea victorios.
Această teamă a persistat chiar și după ce mi-am fondat propria companie.
Mi-am fondat compania când aveam 30 de ani:
dacă vrei să fii Bill Gates
trebuie să te urnești la drum mai devreme sau mai târziu, nu?
Când eram antreprenor,
s-a ivit oportunitatea unei investiții, iar apoi am fost refuzat.
Iar acel refuz m-a durut.
M-a durut atât de tare încât am vrut să las totul baltă chiar acolo.
Dar apoi m-am gândit:
„Hei... s-ar lăsa bătut Bill Gates după un simplu refuz al investitorilor?
Ar renunța în felul ăsta vreun antreprenor de succes?
Nici gând.”
Și atunci mi s-a aprins beculețul:
„OK, pot să construiesc o companie mai bună.
Pot să creez o echipă sau un produs mai bun,
dar un lucru e sigur:
trebuie să fiu un leader mai bun.
Trebuie să fiu o persoană mai bună.
Nu mai pot lăsa copilul de șase ani să-mi dicteze viața.
Trebuie să-l dobor”.
Așa că am intrat pe net și am căutat ajutor.
Google a fost prietenul meu.
(Râsete)
Am căutat: „Cum să depășesc teama de respingere?”
Mi-au apărut o mulțime de articole de psihologie
despre originea temerilor și a suferinței.
Apoi am dat de o serie de articole conținând bla-blauri inspiraționale
de tipul: ”Nu o lua personal, ci depășește-o.”
Cine nu știe asta?
(Râsete)
Dar de ce eram încă atât de speriat?
Apoi am găsit din întâmplare acest website.
E vorba de rejectiontherapy.com.
(Râsete)
Terapia respingerii era un joc inventat de antreprenorul canadian
pe nume Jason Comely.
În mare, ideea e că timp de 30 de zile ieși în lume și cauți să fii respins.
Zi de zi ești respins la ceva,
iar în cele din urmă te desensibilizezi în fața durerii.
Mi-a plăcut la nebunie ideea.
(Râsete)
Am spus: „Știi ce? Chiar am de gând s-o fac.”
Și am să simt cum e să fii respins timp de 100 de zile.
Am venit cu propriile mele idei de respingere
și am creat un video blog din asta.
Iată ce am făcut: așa arată blogul.
Prima zi...
(Râsete)
Împrumută 100 de dolari de la un necunoscut.
Aici m-am dus la locul de muncă.
Am coborât
și am văzut acest tip bine clădit în spatele unui birou.
Părea a fi paznic.
M-am apropiat de el și mergeam pur și simplu,
iar aceea a fost cea mai lungă deplasare din viața mea.
Mi se ridicase părul de pe ceafă, transpiram și îmi bătea inima.
Am ajuns acolo și am spus: „Domnule, îmi puteți împrumuta 100 de dolari?”
(Râsete)
Și-a ridicat privirea spre mine și a spus: „Nu.”
„De ce?”
Iar eu am spus doar: „Nu? Îmi cer scuze.”
Apoi m-am întors și am luat-o la fugă.
(Râsete)
Mi-a fost atât de rușine.
Dar deoarece m-am filmat,
în acea noapte, am văzut episodul în care fusesem respins.
Am văzut cât de speriat eram.
Arătam ca acel băiețel din filmul „Al șaselea simţ”.
Văzusem morți.
(Râsete)
Dar apoi l-am văzut pe tipul acela.
Nu arăta atât de amenințător.
Era un tip plinuț, simpatic și chiar m-a întrebat: „De ce?”
De fapt, m-a încurajat să vin cu explicații.
Și i-aș fi putut spune multe lucruri.
I-aș fi putut explica, aș fi putut negocia.
Nu am făcut nimic de genul ăsta.
Tot ce am făcut a fost să o iau la fugă.
Mi-am spus: „Uau, e ca un microcosm al vieții mele.”
De fiecare dată când simțeam cea mai mică respingere,
o luam la fugă cât puteam de repede.
Dar știi ce?
Mâine, indiferent de ce se va întâmpla, nu o voi lua la fugă.
Voi rămâne.
Ziua a doua: Cere un burger bonus.
(Râsete)
M-am dus la un fast food,
am luat prânzul și m-am dus la casier și i-am spus:
„Bună! Pot primi un burger bonus?”
(Râsete)
Era chiar confuz, m-a întrebat: „Cum adică un burger bonus?”
(Râsete)
Am spus: Așa cum se dă o băutură bonus, dar de data asta un burger.
Și mi-a răspuns: „Îmi pare rău, nu oferim burgeri bonus.”
(Râsete)
Astfel m-am confruntat cu respingerea, aș fi putut să fug, dar am rămas.
Am spus: „Îmi plac la nebunie burgerii voștri.
Ador localul vostru
și dacă mi-ați oferi un burger bonus, v-aș iubi și mai mult.”
(Râsete)
Și a spus: „Bine, am să vorbesc cu managerul meu despre asta
și poate o vom face, dar din păcate, astăzi nu se poate.”
Apoi am plecat.
Și apropos,
nu cred că au oferit vreodată burgeri bonus.
(Râsete)
Cred că încă se lucrează la asta.
Dar sentimentul de disperare pe care l-am simțit prima dată
nu mai există
deoarece m-am implicat activ, nu am dat bir cu fugiții.
Mi-am spus: „Uau, super, deja învăț lucruri noi.
Minunat!”
Apoi, a treia zi: comanda de gogoși olimpice.
În acea zi, viața mea a luat o întorsătură la 180 de grade.
M-am dus la Krispy Kreme.
Este un magazin de gogoși des întâlnit în partea de sud-est a SUA.
Sunt sigur că se găsesc și la voi aici.
Am intrat și am spus:
„Puteți să-mi faceți niște gogoși în forma simbolurilor olimpice?
Practic, trebuie să lipiți cele cinci gogoși una de alta.”
Doar nu ar fi de acord, nu-i așa?
Vânzătoarea de gogoși m-a luat în serios.
(Râsete)
A scos niște hârtii și a început să traseze cercuri și culori
și apoi a spus: „Cum să fac să-mi iasă asta?”
Peste 15 minute
vine cu o cutie care arăta ca cercurile olimpice.
Și m-a emoționat.
Chiar nu-mi venea să cred.
Înregistrarea a primit peste 5 milioane de vizualizări pe YouTube.
Nici lor nu le venea să creadă.
(Râsete)
Asta m-a făcut să apar în ziare,
în talk-show-uri, peste tot.
Și am devenit faimos.
Mulți oameni au început să-mi trimită email-uri
și să-mi spună: „Ceea ce faci e grozav.”
Dar faima și notorietatea nu au avut niciun efect asupra mea.
Ceea ce-mi doream era să învăț și să mă schimb.
Și mi-am transformat restul celor 100 de zile de respingere
în acest teren de joacă,
în acest proiect de cercetare.
Am vrut să văd ce pot să învăț.
Și apoi am învățat multe lucruri.
Am descoperit atât de multe secrete.
De exemplu, am învățat că dacă nu dau bir cu fugiții
dacă sunt respins,
aș putea transforma un nu într-un da,
iar întrebarea magică este „de ce?”.
Într-o zi m-am dus acasă la un necunoscut cu o floare în mână,
am bătut la ușă și am spus:
„Hei, pot planta această floare la tine în curte?
(Râsete)
Mi-a spus: „Nu.”
Dar înainte să se retragă, am întrebat:
„Pot să știu de ce?”
A spus: „Am un câine care obișnuiește să scormonească orice plantez în curte.
Nu vreau să-ți irosesc floarea.
Dacă vrei s-o plantezi, traversează strada și vorbește cu Connie.
Ea adoră florile.”
Și asta am și făcut.
Am traversat și am bătut la ușa lui Connie.
Și a fost atât de fericită să mă vadă!
(Râsete)
O jumătate de oră mai târziu,
Connie se alesese cu o floare în grădină.
Sunt sigur că grădina e mai arătoasă acum.
(Râsete)
Dar dacă aș fi plecat după refuzul inițial,
aș fi crezut
că acel om nu a avut încredere în mine
pentru că sunt nebun,
pentru că nu eram îmbrăcat bine, nu arătam bine.
Nici gând de așa ceva.
S-a întâmplat pentru că oferta mea nu corespundea dorințelor sale.
Și s-a încrezut în mine suficient încât să mă recomande,
ca să folosesc un termen comercial.
M-am ales cu o recomandare.
Apoi într-o zi am învățat că pot spune anumite lucruri
ca să-mi sporesc șansele de a obține un da.
De exemplu, într-o zi m-am dus la Starbucks
și am întrebat managerul: „Pot să fiu un amfitrion la Starbucks?”
M-a întrebat: „Cum adică un amfitrion la Starbucks?”
Am spus: „Știți persoanele care vă întâmpină la Walmart?
Acele persoane care vă salută când intrați în magazin
și se asigură, de fapt, că nu furați nimic?”
Vreau să ofer o experiență Walmart clienților Starbucks.
(Râsete)
Nu sunt sigur că e o idee bună, de fapt...
De fapt, sunt destul de sigur că e o idee proastă.
Și a spus: „Oh...”
- da, așa arăta, numele lui e Eric -
și mi-a spus: „Nu sunt sigur.”
Asta îi transmiteam eu: „Nu sunt sigur.”
Apoi l-am întrebat: „Sună ciudat?”
Mi-a răspuns: „Da, e foarte ciudat.”
Dar după ce spus asta, comportamentul său s-a schimbat complet.
Ca și cum s-ar fi eliberat de povara îndoielii.
Și mi-a spus: „Bine, poți s-o faci, dar nu sări calul.”
(Râsete)
Așa că am devenit un amfitrion en Starbucks timp de o oră.
Am salutat toți clienții care ne pășeau pragul
și îi întâmpinam cu urări de sărbători.
Apropos, nu știu ce traiectorie profesională veți urma,
dar mai bine nu deveniți amfitrioni.
(Râsete)
A fost foarte plictisitor.
Dar mi-am dat seama că a fost posibil pentru că am menționat: „E ciudat?”
Am menționat îndoiala pe care o avea.
Și pentru că am menționat: „E ciudat?”, înseamnă că nu eram ciudat.
Înseamnă că gândeam, de fapt, exact ca el
ambii considerând cererea mea ciudată.
Am învățat iar și iar
că dacă menționez îndoiala pe care unii ar putea s-o aibă
înainte să adresez întrebarea,
le câștig încrederea.
Devenea mai probabil să primesc un da de la cei din jur.
Apoi am învățat că-mi pot îndeplini visul vieții...
cerând.
Mă trag din patru generații de profesori,
iar bunica mi-a spus mereu:
„Jia, poți șă-ți alegi orice meserie,
dar ar fi grozav dacă ai deveni profesor.”
(Râsete)
Mi-am dorit să fiu un antreprenor, așa că nu am făcut-o.
Dar mereu am visat să-i învăț ceva pe alții.
Mi-am spus: „Ce-ar fi dacă aș cere să predau un curs?”
Trăiam în Austin la acea vreme,
așa că m-am dus la Universitatea din Texas în Austin
și am bătut la ușile profesorilor: „Pot să predau eu cursul dvs?”
Nu am avut sorți de izbândă la început.
Dar pentru că nu am luat-o la fugă, am perseverat
și la a treia tentativă, profesorul a fost foarte impresionat.
Mi-a spus: „Nimeni nu a mai făcut asta înainte.”
Am avut la mine pregătite prezentările și cursul.
A spus: „Uau, îi pot găsi o întrebuințare.
Ce-ar fi dacă ai reveni peste două luni? O să te strecor în programa cursului.”
Două luni mai târziu predam cursul.
Aici sunt eu, probabil nu puteți vedea, e o imagine neclară.
Uneori până și lumina ne poate respinge, nu?
(Râsete)
Dar uauuu...
când am terminat de predat, am ieșit afară în lacrimi
deoarece m-am gândit
că aș putea să-mi îndeplinesc visul de-o viață doar cerând.
Credeam că trebuie să bifez toate aceste lucruri ca să pot preda
să fiu un antreprenor grozav sau să am un doctorat.
Însă nu, doar am cerut voie
și am putut preda.
Și în această imagine pe care nu o puteți vedea clar
l-am citat pe Martin Luther King, Jr.
De ce?
Pentru că cercetarea mea mi-a arătat că oamenii care schimbă cu adevărat lumea,
care schimbă felul în care trăim și gândim,
sunt oamenii care au avut de înfruntat inițial respingeri, adesea violente.
Oameni precum Martin Luther King Jr., Mahatma Gandhi, Nelson Mandela
sau chiar lisus Hristos.
Aceștia oameni nu s-au lăsat definiți de respingere.
Au lăsat propria reacție după respingere să-i definească.
Și au îmbrățișat respingerea.
Și nu trebuie să fim acei oameni ca să învățăm despre respingere.
În cazul meu,
respingerea mi-era blestem.
Mi-era călău.
M-a neliniștit întreaga viață pentru că fugeam de respingere.
Apoi am început s-o îmbrățișez.
Am transformat-o în cel mai mare dar din viața mea.
Am început să învăț cum respingerile pot fi transformate în oportunități.
M-am folosit de blogul meu, de discurs,
de cartea pe care tocmai am publicat-o,
construiesc tehnologie ca să ajut oamenii să-și depășească teama de respingere.
Când sunteți respinși în viață,
când vă confruntați cu următorul obstacol sau eșec,
țineți cont de opțiunile existente.
Nu fugiți.
Dacă le îmbrățișați,
ar putea să vă devină daruri.
Mulțumesc.
(Aplauze)