Zamislite, kao misaoni eksperiment, da živite u malom selu
i hrana vam zavisi od lokalnog ribnjaka.
Delite ribnjak sa tri druga seljana.
U ribnjaku u početku ima desetak riba i one se razmnožavaju.
Svake noći na svake dve ribe bude pridodata jedna beba.
Dakle, da biste dobili maksimum zaliha hrane,
koliko riba treba da uhvatite svakoga dana?
Razmislite o tome na trenutak.
Uzmite da bebe riba odmah dostižu punu veličinu,
da ribnjak na početku ima pun kapacitet
i zanemarite faktore kao što je pol ribe koju uhvatite.
Koji je odgovor? Jednu, i to ne samo vi.
Najbolji način da postignete maksimum zaliha hrane svakog seljanina
je da svaki ribar uhvati samo jednu ribu svakog dana.
Ovako stoji matematika.
Ako svaki seljanin uhvati jednu ribu, ostaće ih osam preko noći.
Svaki par riba proizvede jednu bebu
i sledećeg dana će zaliha u ribnjaku biti potpuno obnovljena sa 12 riba.
Ako neko od njih uhvati više od jedne, opada broj reproduktivnih parova
i populacija neće moći da se povrati.
Na kraju će sve ribe u jezeru nestati
i svih četvoro seljana će gladovati.
Ovaj ribnjak je samo jedan primer klasičnog problema
po imenu tragedija zajedničkog dobra.
Ovu pojavu je prvi put opisao u pamfletu
ekonomista Vilijam Forster Lojd 1833. godine
u diskusiji o prekomernoj ispaši stoke
u zajedničkim seoskim oblastima.
Više od 100 godina kasnije, ekolog Garet Hardin je obnovio koncept
da bi opisao šta se dogodi kada mnogo pojedinaca
deli ograničene resurse
kao što su pašnjaci,
ribolovna područja,
životni prostor,
čak i čist vazduh.
Hardin je tvrdio da ove situacije stavljaju u konflikt
kratkoročni lični interes naspram zajedničkog dobra
i na kraju se završe loše po sve,
što ima za posledicu prekomernu ispašu,
prekomerni ribolov,
prenaseljenost,
zagađenost
i druge društvene i ekološke probleme.
Glavna odlika tragedije zajedničkog dobra
je to što daje mogućnost da pojedinac stekne ličnu korist,
pri čemu prenosi negativne efekte na širu populaciju.
Da biste videli šta to znači, vratimo se našem ribnjaku.
Svaki pojedinačni ribar je motivisan
da uhvati što više riba može za sebe.
Međutim, svaki pad u razmnožavanju ribe
je zajednički za celo selo.
U strahu da ga ne nadmaše susedi,
ribar će zaključiti da je u njegovom najboljem interesu
da uhvati još jednu ribu,
ili dve,
ili tri.
Nažalost, do istog tog zaključka dolaze i ostali ribari,
a to je tragedija.
Kratkoročno sticanje najveće moguće koristi za sebe
nije najpovoljnije za sve na duže staze.
To je pojednostavljen primer, ali tragedija zajedničkog dobra
odigrava se i u složenijim sistemima u stvarnom životu.
Prekomerna upotreba antibiotika je dovela do kratkoročnih dobiti u proizvodnji stoke
i lečenju učestalih oboljenja,
ali je takođe imala za posledicu razvoj bakterija otpornih na antibiotike,
koje prete čitavoj populaciji.
Elektrana na ugalj stvara jeftinu električnu energiju za svoje kupce
i profit za svoje vlasnike.
Te lokalne prednosti su korisne kratkoročno,
ali se zagađivanje usled iskopavanja i spaljivanja uglja
širi čitavom atmosferom i ostaje prisutno hiljadama godina.
Postoje i drugi primeri.
Bacanje smeća,
nestašice vode,
krčenje šuma,
saobraćajne gužve,
čak i kupovina flaširane vode.
Ali, ljudska civilizacija je pokazala da je u stanju da uradi nešto izuzetno.
Mi stvaramo društvene ugovore,
sklapamo komunalne sporazume,
biramo vlast
i donosimo zakone.
Sve to da bismo se kolektivno sačuvali od svojih individualnih impulsa.
To nije lako i svakako da nam ne uspeva svaki put,
ali mi, ljudi, u svom najboljem izdanju, pokazali smo da možemo rešiti ove probleme
i možemo sa time da nastavimo ako se setimo Hardinove lekcije.
Kada se primeni tragedija zajedničkog dobra,
ono što je dobro za sve nas, dobro je za svakog od nas pojedinačno.