"A legkevésbé törődnek azzal,
aminek a legtöbb gazdája van." Arisztotelész: Politika
Képzelj el egy kísérletet, ahol egy kis faluban élsz,
és táplálékod kizárólag a helyi halastóból ered.
A tavon három másik falubelivel osztozol.
Kezdetben a halastóban egy tucat hal van, és a halak szaporodnak.
Minden két halra egy új példány születik éjjelente.
Ennek megfelelően, hány halat kell fognod naponta,
hogy a lehető legtöbb táplálékhoz juss?
Gondold csak át.
Feltételezzük, hogy a halak egyből felnőnek,
és a tó teljes állománnyal indul,
de hagyjuk figyelmen kívül pl. a kifogott halak nemét.
Mi a válasz? Egyet, és nem csak te.
Az összes falubeli táplálékának maximalizálására a legjobb,
ha mindenki csak egy halat fog naponta.
Lássuk, miért.
Ha mindenki csak egy halat fog, nyolc hal marad éjjelre a tóban.
Minden halpár egy halat hoz létre,
ezért a tizenkét hallal reggelre újra teljes lesz a tó halállománya.
Ha bárki egynél többet fog ki, a reproduktív halpárok száma csökken,
és a populáció már nem tud helyreállni.
A halak végül elfogynak a tóból,
éhezésre ítélve mind a négy falulakót.
Ez a halastó csak egy példája
a közlegelők tragédiája néven ismert klasszikus problémának.
A jelenséget először 1833-ban írta le egy értekezésében
William Forster Lloyd közgazdász
a falusi közterületek túllegeltetése
körül folytatott vita során.
Több, mint száz évvel utána Garrett Hardin ökológus
a koncepciót felélesztve írta le, mi történik,
ha sok egyén osztozik olyan korlátozott erőforrásokon,
mint legelők,
halászterületek,
élőhely,
vagy akár tiszta levegő.
Hardin szerint az ilyen szituációk a rövidtávú önérdeket erősítik
a közjóval szemben,
és gyakran végződnek rosszul mindenki számára,
túllegeltetést,
túlhalászatot,
túlnépesedést,
levegőszennyezést,
valamint más társadalmi és környezeti problémát okozva.
A közlegelők tragédiájának fő jellemzője,
hogy lehetőséget ad az egyénnek saját hasznát realizálni,
míg annak negatív hatásai a társadalom nagy részét érintik.
Lássuk, mit is jelent ez a halastó példáján keresztül.
Mindegyik halász saját érdeke,
hogy magának a lehető legtöbb halat fogja.
A szaporodó halak számának csökkenése viszont
az egész falut érinti.
A szomszédaival szemben való alulmaradástól félve
a halász legnagyobb érdekének azt találja majd, ha elvesz egy extra halat,
vagy kettőt
vagy hármat.
Sajnos ez ugyanoda vezet, mint az előző halászok esetében,
és ez a tragédia.
Rövid távon optimalizálni az egyénre nem kedvez senkinek hosszú távon.
Ez egy leegyszerűsített példa, de a közlegelők tragédiája
a valódi élet összetettebb rendszereiben is érvényes marad.
Rövid távon az antibiotikumok túlzott használata elősegítette az állattartást
és a gyakori betegségek kezelését,
viszont pont ennek köszönhetően fejlődtek ki a teljes társadalmat fenyegető,
antibiotikumnak ellenálló baktériumok.
Egy szénerőmű olcsó energiával látja el vásárlóit
és profittal a tulajdonosait.
Ezen helyi előnyök segítenek rövid távon,
de a szén bányászata és égetése általi szennyezés az egész atmoszférába eljut,
és évezredekig velünk marad.
Vannak további példák is.
Szemetelés,
vízhiány,
erdőirtás,
forgalmi dugók,
valamint a palackozott víz kereskedelme.
Ám az emberi civilizáció már bizonyította, hogy képes valami különlegeset tenni.
Társadalmi szerződéseket
és közösségi egyezségeket kötünk,
kormányokat választunk,
és törvényeket hozunk.
Tesszük, hogy védjük kollektív énünket saját egyéni impulzusainktól.
Mindez nem könnyű és a legtöbb esetben egész biztosan elrontunk valamit.
Azonban mi, emberek megmutattuk, hogy legjobbunk adva megoldjuk a bajt
és Hardin leckéjére emlékezve újra megmutathatjuk.
A közlegelők tragédiájának alapján,
ami jó mindenkinek, az jó minden egyes embernek.