דמיינו שאתם חיים בכפר קטן
ואתם תלויים בבריכת הדגים המקומית למזון.
אתם חולקים את הבריכה עם שלושה בני כפר אחרים.
הבריכה מתחילה עם שנים עשר דגים, והדגים מתרבים.
כל שני דגים ישריצו דגיג אחד כל לילה.
אז כדי למקסם את אספקת האוכל שלכם,
כמה דגים אתם צריכים לתפוס כל יום?
חשבו על זה לרגע.
הניחו שהדגיג גדל מיד לבגרות,
ושהבריכה מתחילה בתפוסה מלאה,
והתעלמו מגורמים כמו מין הדג שאתם תופסים.
התשובה? אחד, וזה לא רק אתם.
הדרך הכי טובה למקסם את מאגר האוכל של כל אחד מבני הכפר
היא שכל דייג יתפוס רק דג אחד ביום.
ככה זה עובד.
אם כל בן כפר לוקח דג אחד, ישארו שמונה דגים בלילה.
כל זוג ייצר דגיג,
וביום הבא, הבריכה תהיה מלאה בשניים עשר דגים.
אם מישהו לוקח יותר מאחד, מספר הזוגות המתרבים נופל,
והאוכלוסיה לא תצליח להשתקם.
לבסוף, הדגים באגם יעלמו,
ויישארו ארבעה בני כפר מורעבים.
בריכת הדגים היא רק דוגמה אחת לבעיה קלאסית
שנקראת "הטרגדיה של נחלת הכלל".
התופעה תוארה לראשונה בחוברת
של הכלכלן וויליאם פורסטר לוייד ב-1833
בדיון על רעיית יתר של בקר
על שטחי כפר ציבוריים.
יותר מ-100 שנים מאוחר יותר, האקולוג גרט הרדין החיה את המושג
כדי לתאר מה קורה כשהרבה אנשים
חולקים משאב מוגבל,
כמו אדמות מרעה,
אזורי דייג,
אזורי מחיה,
אפילו אויר נקי.
הרדין טען שהמצבים האלה מציבים את טובת הפרט קצרת הטווח
מול טובת הכלל,
והם מסתיימים רע עבור כולם,
ויוצרים רעיית יתר,
דיג יתר,
איכלוס יתר,
זיהום,
ובעיות חברתיות וסביבתיות.
המאפיין המרכזי של הטרגדיה של נחלת הכלל
הוא שהיא מאפשרת לאדם לפעול למען עצמו
בעודו מפזר את ההשלכות השליליות לאוכלוסיה הרחבה.
כדי להבין מה זה אומר, בואו נבקר שוב בבריכת הדגים שלנו.
כל דייג בודד היה רוצה
לקחת כמה שיותר דגים עבור עצמו.
בינתיים, כל ירידה בריבוי הדגים
תשפיע על כל הכפר.
הדייג יחשוש להפסיד לטובת שכניו,
ויסיק שכדאי לו לקחת דג נוסף,
או שניים,
או שלושה.
למרבה הצער, גם שאר הדייגים יגיעו לאותה המסקנה,
וזו הטרגדיה.
מיטוב עצמי לטווח הקצר אינו אופטימלי לאף אחד לטווח הארוך.
זו דוגמה פשטנית, אבל הטרגדיה של נחלת הכלל
פועלת גם במערכות יותר מורכבות, בחיים האמיתיים.
שימוש יתר באנטיביוטיקה הוביל לתועלות לטווח הקצר בגידול בקר
ובטיפול במחלות נפוצות,
אבל גם הוביל להתפתחות זני חיידקים עמידים לאנטיביוטיקה,
המאיימים על האוכלוסייה כולה.
תחנת כוח מופעלת בפחם מייצרת חשמל זול ללקוחות
ורווח לבעלים.
התועלות המקומיות עוזרות לטווח הקצר,
אבל זיהום מכרייה ושריפת פחם מתפשט ברחבי כל האטמוספירה
ונשאר במשך אלפי שנים.
יש גם דוגמאות אחרות.
השלכת פסולת,
מחסור במים,
בירוא יערות,
פקקי תנועה,
אפילו רכישה של מים בבקבוקים.
אבל הציווליזציה האנושית הוכיחה שהיא מסוגלת לעשות משהו מדהים.
אנחנו יוצרים חוזים חברתיים,
אנחנו יוצרים חוזים קהילתיים,
אחננו בוחרים ממשלות,
ואנחנו מעבירים חוקים.
כל זה כדי להציל את עצמנו הקולקטיביים מהיצרים האישיים שלנו.
זה לא קל, ובד"כ אנחנו לא מצליחים.
אבל האנושות במיטבה מראה שניתן לפתור את הבעיות האלו
ואפשר להמשיך לעשות זאת אם נזכור את המסר של הרדין.
כשהטרגדיה של נחלת הכלל פועלת,
מה שטוב לכולנו, טוב לכל אחד מאיתנו.