Представете си като мисловен експеримент, че живеете в малко село
и изхранването ви зависи от рибата в местното езеро.
Споделяте езерото с трима други селяни.
В началото в езерото има дузина риби и те се размножават.
На всеки две риби, всяка нощ се добавя едно бебе.
И така, за да имате възможно най-много храна,
колко риби трябва да ловите всекидневно?
Помислете за момент.
Да предположим, че бебетата израстват до големи риби мигновено
че езерото започва с пълен капацитет риби
и да игнорираме фактори като пола на рибите които улавяме.
Отговора? Една, и не само вие.
Най-добрия начин всеки да получи максималната възможно храна,
е всеки фермер да лови само по една риба всеки ден.
Ето каква е математиката.
Ако всеки човек вземе по една риба, ще има осем риби остатък през нощта.
Всяка двойка риби прави по едно бебе,
и на следващия ден езерото е пълно отново, има 12 риби.
Ако някой вземе повече от една, броят на размножителните двойки намалява
и популацията няма да може да се възстанови.
В крайна сметка рибата в езерото ще свърши,
и четиримата селяни ще умрат от глад.
Това езерце с риби е само един пример на класически проблем,
наречен трагедия на общностите.
Феноменът е описан за първи път в памфлет от
икономистът Уилям Фостър Лойд през 1833
в дискусия за прекомерната паша на добитък,
в общите площи на селото.
Повече от 100 години по-късно, екологът Гарет Хардин възражда концепцията,
за да обясни какво се случва когато много лица
споделят ограничен ресурс,
като земята за паша,
зони за риболов,
място за живот,
и дори чист въздух.
Хардин твърди че тези ситуации, поставят краткосрочния интерес
срещу общото благо,
и завършват зле за всички,
като резултата е прекомерна паша,
прекомерен риболов,
пренаселване,
замърсяване,
и други проблеми - социални и на околната среда.
Ключовата особеност на трагедията на общността
е че тя предоставя възможност на отделния човек да получи ползи за себе си
докато предава негативните ефекти на по-голяма популация.
За да видим какво означава това, да посетим отново езерцето с рибата.
Всеки рибар има мотивация
да улови колкото може повече риба за себе си.
Същевременно, спада във възпроизвеждането
е споделен от цялото село.
Разтревожен че може да загуби от съседите си,
рибарят може да заключи, че е в негов интерес да улови допълнителна риба,
или две,
дори три.
За съжаление, до този извод стигат и останалите трима рибари,
и това е трагедията на общността.
Най-доброто за себе си в краткосрочен план, не е добре за всички в дългосрочен.
Това е опростен пример, но трагедията на общността
играе роля и в по-сложни системи в реалния живот.
Прекалената употреба на антибиотици води до по-добра продукция в животновъдството
и в лекуването на често срещани заболявания,
но също така доведе до еволюцията на резистентни към антибиотици бактерии,
които заплашват цялото население.
Електроцентралата използваща въглища, произвежда евтино електричество за
клиентите си и печалби за собствениците си.
Тези краткосрочни местни облаги са в помощ,
но замърсяването от минна дейност и горенето на въглища се простират
в цялата атмосфера за период от хиляди години.
Има и други примери.
Отпадъците,
недостига на вода,
обезлесяването,
задръстванията
и дори закупуването на бутилирана вода.
Но човешката цивилизация е доказала, че може нещо забележително.
Сключваме социални договори,
правим общи споразумения,
избираме правителства
и създаваме закони.
Само за да спасим общото цяло от индивидуалните импулси.
Не е лесно и със сигурност не успяваме във всеки от случаите.
Но в добрите си дни сме доказали, че можем да решаваме тези проблеми
и ще продължаваме да го правим ако помним урока на Харди.
Когато се съсредоточим върху трагедията на общността,
това което е добро за всички е добро за всеки.