2017-ųjų vasarą
Sofijoje moterį nužudė jos partneris.
Moteris, vadinkime ją „V“,
buvo mušama daugiau nei 50 minučių,
prieš jai mirštant.
Sekantį rytą,
jos kaimynai pasakė spaudai, kad jie girdėjo jos šauksmus,
bet neįsikišo.
Matote, Bulgarijoje ir daugelyje kitų šalių,
smurtas šeimoje matomas kaip privatus reikalas.
Bet kaimynai greitai reaguoja į bet kokį kitą garsą.
Mes norėjome paviešinti ir pakeisti šį absurdiškumą.
Taigi, mes sugalvojome eksperimentą.
Mes išsinuomojome butą esantį po V butu, vienai nakčiai.
Ir dešimtą valandą vakaro,
Maksim, mūsų grupės menininkas,
prisėdo prie būgnų komplekto, mūsų sudėto svetainėje,
Ir pradėjo jį mušti.
Dešimt sekundžių.
Trisdešimt sekundžių.
Penkiasdešimt sekundžių.
Minutė.
Prieškambaryje užsidegė šviesa.
Minutė ir dvidešimt sekundžių.
Vyras stovėjo prie durų, nedrįsdamas paspausti durų skambučio.
Minutė ir penkiasdešimt dvi sekundės.
Durų skambutis suskambėjo,
skambutis, kuris galėjo išgelbėti gyvybę.
„Beat.“ yra mūsų projektas, tyrinėjantis grėsmingą tylą,
kuri supa smurtą šeimoje.
Mes nufilmavome šį eksperimentą ir jis iškart tapo populiariu.
Mūsų kampanija išryškino balsus išgyvenusiųjų,
kurie pasidalino panašiomis istorijomis internete.
Ji aprūpino kaimynus konkrečiais patarimais,
ir daugelis įsipareigojo imtis veiksmų.
Šalyje, kurioje kas kelias savaites
žemė tyliai priima moters kūną,
nužudytą partnerio arba giminaičio,
mes buvome garsūs
ir mes buvome išgirsti.
Aš esu aktyvistė,
aistringai kovojanti dėl žmonių teisių naujovių.
Vadovauju pasaulinei organizacijai, kuri daro socialinius kūrybinius projektus.
Savo darbe aš galvoju apie tai, kaip skatinti žmones rūpintis kitais ir veikti.
Esu čia, kad pasakyčiau, kad kūrybinė veikla gali išgelbėti pasaulį,
kūrybinė veikla ir žaidimai.
Aš žinau, kad keista kalbėti apie žaidimą ir žmonių teises tame pačiame sakinyje,
bet štai kodėl tai svarbu.
Vis labiau ir labiau bijome, kad mes negalime laimėti.
Kampanijos atrodo niūriai,
žinutės nuskęsta,
žmonės palūžta.
Daugelis tyrimų, įskaitant neseniai išleistą Kolumbijos Universiteto,
rodo, kad emocinis išsekimas ir depresija yra paplitę tarp aktyvistų.
Daugelį metų atgal, aš pati buvau išsekusi.
Pasaulyje su begaliniais keliais į priekį jaučiausi kaip paskutinėje stotelėje.
Taigi, kas ištirpdo baimę, nuobodulį, liūdesį?
Žaidimas.
Nuo būtent šios scenos psichiatras ir žaidimo tyrėjas Dr. Stuartas Brown‘as
sakė, kad niekas taip neapšviečia smegenų, kaip žaidimas,
ir kad žaidimo priešingybė nėra darbas,
tai – depresija.
Kad ištrūkčiau iš savo išsekimo,
nusprendžiau paversti savo aktyvizmą į tai, ką dabar vadinu „žaidi-tyvizmu.“
(Juokas)
Kai mes žaidžiame, kiti nori prisijungti.
Šiandien, mano žaidimų aikštelė pilna menininkų,
technologų ir mokslininkų.
Mes jungiame dalykus radikaliu bendradarbiavimu.
Kartu mes ieškome naujų būdų sustiprinti aktyvizmą.
Mūsų rezultatai neturi būti žaismingi,
bet toks yra mūsų procesas.
Mums žaidimas yra pasipriešinimo aktas.
Pavyzdžiui, „Beat.“ – projektas, apie kurį kalbėjau ankščiau,
yra idėja, sukurta būgnininko ir programinės įrangos inžinieriaus,
kurie nepažinojo vienas kito dvi dienas prieš idėjos pasiūlymą.
„Beat.“ – pirmasis mūsų laboratorijos serijos laimėtojas,
kur poruojame menininkus ir technologus darbui su žmogaus teisių problemomis.
Kitos laiminčios idėjos yra pop-up kepykla,
kuri moko apie netikras žinias per gražius, bet itin neskanius keksiukus –
(Juokas)
Arba stalo žaidimas, kuris tave paverčia diktatoriumi,
kad galėtum suvokti priespaudos įrankių ir taktikų diapazoną.
Mes kūrėme savo pirmą laboratoriją tik idėjos testavimui,
kad pamatytume kur ji skyla ir ar galime ją pagerinti.
Šiandien, mes taip įsimylėję šį formatą, kad viską platiname internete,
kad kiekvienas galėtų prisidėti.
Negaliu labiau pabrėžti eksperimentavimo reikšmės aktyvizme.
Mes galime laimėti tik jei nebijome pralaimėti.
Kai žaidžiame, mes mokomės.
Neseniai Stanfordo Universiteto išleistas tyrimas
apie mokslą, kuris tiria kas priverčia žmones rūpintis,
dar kartą patvirtina tai, ką girdime jau daugelį metų:
nuomonės keičiamos ne informacijos kiekiu,
bet per empatiją skatinančius potyrius.
Taigi, mokantis iš mokslo ir meno pamatėme,
kad galime kalbėti apie globalinį ginkluotą konfliktą per el. lemputes,
arba atkreipti dėmesį į rasinę nelygybę JAV
per atvirukus,
arba spręsti nors vieno moters paminklo trūkumą Sofijoje,
užverčiant jais visą miestą,
ir visais šiais darbais
sukelti dialogą, supratingumą, ir tiesioginius veiksmus.
Kartais, kai kalbu apie rizikavimą, bandymą ir nepasisekimą
žmogaus teisių kontekste,
sutinku pakeltus antakius,
antakius kurie sako „Kaip neatsakinga,“
arba „Kaip nejautru.“
Žmonės dažnai supainioja žaidimą su aplaidumu.
Tai netiesa.
Žaidimas ne tik sustiprina mūsų armijas, ar sukelia geresnias idėjas
skausmingų neteisybių momentais,
žaidimas duoda lengvumo, kurio reikia, kad galėtume kvėpuoti.
Kai žaidžiame, mes gyvename.
Aš užaugau laiku
kai visi žaidimai buvo uždrausti.
Mano šeimos gyvenimai buvo sugniuždyti komunistinės diktatūros.
Mano tetai, seneliui, tėvui,
mes visada rengdavome dvejas laidotuves:
vieną jų kūnams,
bet, daugelį metų prieš tai,
vieną jų svajonėms.
Keletas mano didžiausių svajonių yra košmarai.
Turiu košmarą, kad vieną diena visa praeitis bus pamiršta,
ir nauji drabužiai varvės praeities klaidų krauju.
Turiu košmarą,
kad vieną dieną žmonijos švyturiai subyrės,
sugraužti neapykantos rūgšties bangų.
Bet daug daugiau nei tai,
aš turiu viltį.
Mūsų teisingumo ir laisvės kovose
aš tikiuosi, kad žaisime
ir kad pamatysime džiaugsmą ir grožį mūsų žaidime kartu.
Štai kaip mes laimime.
Ačiū.
(Plojimai)