Beba ukleta pri rođenju. Žestoka bitka dobra i zla.
Prava ljubav probuđena poljupcem.
Trnoružica je jedna od omiljenih svjetskih bajki.
Ali jedna od njezinih najpoznatijih izvedbi priča priču bez ijedne riječi.
Od premijere 1890. godine,
"Trnoružica" je postala
jedan od najčešće prikazanih baleta u povijesti.
Dakle, što ovaj komad čini tako voljenim?
I kako zapravo balet doprinosi ovoj - ili bilo kojoj drugoj priči?
U srcu baleta postoje tuceti pokreta
koje plesači mukotrpno usavršavaju tijekom tisuća sati vježbe.
Ovaj jedinstveni set pokreta koristi se stoljećima,
svaki pokret bogat značenjem i poviješću.
Ali ne morate ih proučavati da biste razumjeli balet,
ništa više nego što trebate proučavati glazbu da biste bili dirnuti pjesmom.
I kao što skladatelji kombiniraju note i izraze da oblikuju skladbe,
koreografi nižu ove pokrete zajedno s novim kretnjama
da bi oblikovali ekspresivne kombinacije.
Radeći paralelno s orkestrom uživo,
balerine precizno izvode ove kombinacije da bi prenijele priču,
osjećaje i karakter.
U uvodnoj sceni "Trnoružice"
nalet tehnika opisuje dvor vila
darujući poklone novorođenoj princezi Aurori.
Vila krušnih mrvica delikatno hoda "en pointe" --
znači na vrhovima prstiju --
ukorak s laganim trzanjem violina.
Balerina se kreće u savršenom skladu s glazbom,
čak oponašajući treperenje violine elegantnim "bouréeom".
Vila temperamenta, darivanje dara snažne volje Aurori,
je koreografirano kao da ispaljuje električne munje iz svojih prstiju.
Prelazi preko pozornice,
okrećući se brzim "chaînéima" prije odlučnog jetéa.
Neke kretnje su čak doslovnije od ovoga.
Zla vila Carabosse proklinje princezu smrtonosnim "X,"
a dobroćudna Vila jorgovana ublažuje tu kletvu.
Naravno, povezanost glazbe i kretnji
nije uvijek izravna.
Dok pokreti klasičnog baleta često odgovaraju glazbenim elementima,
stupanj do kojeg se plesači i orkestar ravnaju
još je jedno koreografsko sredstvo.
Neki likovi i scene kreću se sinkronizirano da stvore ritmičnu jasnoću,
dok se drugi razilaze od orkestra.
Plesači i glazbenici održavaju profinjenu ravnotežu
tijekom svakog nastupa,
uživo sudjelujući u pregovorima brzine i ritma.
Ali prije nastupa, najvažniji odnos u baletu
je onaj između koreografa i glazbe.
Koreograf Marius Petipa i skladatelj Petar Iljič Čajkovski
radili su zajedno na svakoj sekundi "Trnoružice."
To je posebno uočljivo u živahnom ulazu princeze Aurore
na njezin 16. rođendan.
Poletna glazba Čajkovskog pada u naletu i započinje,
čak skraćujući neke glazbene izraze da uhvati njezino nestrpljenje.
Petipa koreografira Aurorino poskakivanje naprijed i nazad pomoću "pas de chat" -
na francuskom "mačji koraci" - dok čeka da zabava počne.
Jednom kad zabava počne, na plesačima je da dostave
dostojanstveni fizički spektakl izvođenja ovih pokreta.
Aurora ima najtežu ulogu od svih: njezin poznati Rose Adagio.
Kako se četiri udvarača bore za njenu ruku,
princeza izvodi vrtoglavi niz održavanja balansa, sve "en pointe".
Nakratko uzima ruku svakog udvarača, ali onda balansira bez pomoći -
prikaz fizičke snage i vještine koji oduzima dah.
Međutim, nije samo tehnika ta koja nosi značenje,
nego i stil i osobnost.
Poput glumca koji izvodi svoj tekst,
balerine mogu izvesti svoje pokrete tako da prikažu širok spektar emocija.
Aurora može biti elegantna i suzdržana,
bacajući ruke neovisno od svojih udvarača.
Ili može biti ljupka i koketna, dostojanstveno spuštajući se s "en pointea"
i pokazujući samopouzdanje.
"Trnoružica" nudi prikaz toliko toga što balet može učiniti.
Njegov graciozni spektakl, dramatični fizički vokabular
i očaravajuća koordinacija glazbe i pokreta
savršeno odražavaju teme ove fantastične romanse.
Ali balet nije samo za epske bajke.
Baleti mogu biti nenarativna emocionalna putovanja,
eksperimentalna dekonstrukcija oblika,
ili čista demonstracija vještine.
Umjetnička forma uvijek eksperimentira sa stoljećima starim skupom pravila,
čineći ga savršenim sredstvom za stare i nove priče.