Būtībā es pelnu iztiku ar kamanu vilkšanu,
tādēļ nav īpaši jāpiepūlas, lai mani samulsinātu intelektuālajā ziņā,
bet es nolasīšu vienu jautājumu
no intervijas, kas publicēta šī gada sākumā:
„Filozofiski runājot, vai pastāvīgā informācijas plūsma
zog mūsu iztēles spējas
vai aizstāj mūsu sapņus par sasniegumiem?
Galu galā, ja kāds jau to kaut kur dara
un mēs varam tajā virtuāli piedalīties,
kādēļ gan vispār iziet no mājas?”
Mani parasti iepazīstina kā polārpētnieku.
Neesmu drošs, vai tas ir progresīvākais vai 21. gadsimtam atbilstošs amats,
bet šobrīd esmu pavadījis vairāk nekā 2% savas dzīves,
mitinoties teltī polārā loka iekšpusē,
tā ka es diezgan daudz laika pavadu ārpus mājas.
Pēc savas būtības, šķiet, ka esmu darītājs
vairāk nekā vērotājs vai domātājs,
un tieši šo dihotomiju, aizu starp idejām un darbību,
es mēģināšu īsumā apskatīt plašāk.
Kodolīgākā atbilde uz jautājumu „kādēļ?”,
kas mani vajājis pēdējos 12 gadus,
ir piedēvējama šim puisim, trakulīga paskata kungam,
kas stāv aizmugurē, otrais no kreisās puses —
Džordžs Lī Melorijs. Daudzi no jums atpazīs viņa vārdu.
Pēdējoreiz viņš tika redzēts 1924. gadā
nozūdam mākoņos netālu no Everesta virsotnes.
Viņš, iespējams, bija vai nebija pirmais cilvēks, kas uzkāpis Everestā,
vairāk nekā 30 gadus pirms Edmunda Hilarija.
Tas, vai viņš sasniedza virsotni, joprojām ir noslēpums.
Bet viņam piedēvēja šādas frāzes autora godu: „Jo tas tur ir.”
Neesmu īsti pārliecināts, ka viņš to ir teicis, pierādījumu nav,
bet tas, ko viņš tiešām ir teicis,
ir pat daudz labāk, un arī to esmu izdrukājis.
Es to jums nolasīšu.
„Pirmais jautājums, ko uzdosiet
un uz ko man jāmēģina atbildēt, ir šāds:
kāda ir jēga kāpt Everestā?
Mana tūlītējā atbilde ir — tam nav jēgas.
Nav ne mazāko cerību no tā kaut ko iegūt.
Jā, mēs varbūt uzzināsim nedaudz
par cilvēka ķermeņa reakcijām lielā augstumā,
un, iespējams, mediķi spēs mūsu novērojumus
zināmā mērā izmantot aviācijas vajadzībām,
bet nekas cits no tā netiks iegūts.
Mēs neatnesīsim ne kripatiņu zelta vai sudraba,
ne dārgakmeņus, nedz ogles vai dzelzi.
Mēs neatradīsim nevienu gabaliņu auglīgas zemes,
kur iesēt labību ēdienam, tādēļ tam nav jēgas.
Ja nespējat saprast, ka cilvēkā ir kas tāds,
kas atsaucas šī kalna mestajam izaicinājumam
un dodas tam pretī,
ka šī cīņa ir pašas dzīves cīņa, tiecoties augšup, vienmēr augšup,
tad jūs nesaskatīsiet, kāpēc mēs turp dodamies.
Mēs no šī piedzīvojuma iegūstam vienīgi tīru prieku,
un prieks galu galā ir dzīves mērķis.
Mēs nedzīvojam, lai ēstu vai pelnītu naudu.
Mēs ēdam un pelnām naudu, lai varētu baudīt dzīvi.
Tas ir tas, ko nozīmē dzīve, un tas, kam dzīve ir domāta.”
Melorija arguments, ka mājas pamešana un došanās
šajos varenajos piedzīvojumos ir priekpilna un jautra,
tomēr īsti nesaskan ar manis paša pieredzi.
Vistālāk no savas mājas durvīm es nonācu 2004. gada pavasarī.
Es vēl joprojām īsti nezinu,
kas man uznāca, taču mana iecere bija vienatnē
un bez atbalsta komandas šķērsot Ziemeļu Ledus okeānu.
Es būtībā plānoju aiziet no Krievijas ziemeļu krasta
līdz Ziemeļpolam un tad turpināt iet līdz Kanādas ziemeļu krastam.
Neviens to vēl nebija paveicis. Man tobrīd bija 26 gadi.
Daudzi eksperti teica, ka tas nav iespējams,
un arī mana māte nebija pārāk lielā sajūsmā.
(Smiekli)
Ceļš no mazas laika apstākļu novērošanas stacijas Sibīrijas ziemeļos
līdz ceļojuma sākumpunktam ledāja malā, Ziemeļu Ledus okeāna piekrastē,
aizņēma ap 5 stundām,
un, ja kāds vēroja arī bezbailīgā Fēliksa Baumgartnera augšupceļu,
nevis tikai lejupceļu,
jūs spēsiet iedomāties to nemieru,
ko izjutu, sēžot helikopterā ceļā uz ziemeļiem,
to vislabāk varētu nosaukt par pastardienas gaidām.
Es sēdēju un domāju par to, kur pie velna esmu iekūlies.
Tas bija nedaudz jautri, neliels prieciņš.
Man bija 26 gadi.
Atceros, kā sēdēju, raugoties uz savām kamanām.
Slēpes bija darba kārtībā, man bija pavadoņtelefons,
ar sūkni darbināma bise gadījumam, ja man uzbruktu leduslācis.
Es palūkojos ārā pa logu un redzēju otru helikopteru.
Tie abi dārdināja cauri neticami skaistajai Sibīrijas rītausmai,
un daļa no manis jutās kā Džeisona Borna un Vilfreda Tesidžera krustojums.
Daļa no manis bija diezgan lepna par sevi,
taču lielākoties es biju pilnīgās šausmās.
Šis ceļojums ilga 10 nedēļas, 72 dienas.
Es nevienu citu neredzēju.
Šis foto ir uzņemts blakus helikopteram. Pēc tam es 10 nedēļas nevienu nesatiku.
Ziemeļpols ir pašā jūras vidū,
tā ka es mēroju ceļu pāri Ziemeļu Ledus okeāna sasalušajai virsmai.
Togad NASA apstākļus raksturoja kā sliktākos kopš to mērījumu sākuma.
Es vilku 180 kilogramus ēdiena, degvielas un piederumu, tas ir aptuveni 400 mārciņu.
Šo 10 nedēļu laikā vidējā temperatūra bija mīnus 35 grādi.
Mīnus 50 bija zemākā.
Tā ka nekādi lielie prieki vai līksme tur nebija.
Tomēr burvīga šī ceļojuma iezīme
bija tā, ka es gāju pāri jūrai,
pāri milzīgam peldošam, kustīgam ledus gabalam,
kas peld pa Ziemeļu Ledus okeāna virsmu,
un tā ir vide, kas nepārtraukti mainās.
Ledus vienmēr kustas, lūst, dreifē, atkal sasalst,
tā ka gandrīz 3 mēnešus es vēroju pilnīgi unikālu ainu.
Neviens cits nekad neredzēs un nevarēs redzēt
tos skatus un ainavas, ko es vēroju 10 nedēļu garumā.
Tas, manuprāt, ir labākais arguments par labu iziešanai no mājas.
Es varu mēģināt jums stāstīt, kā tas bija,
bet jūs nekad nezināsiet, kā tas bija,
un jo vairāk es cenšos paskaidrot, ka jutos vientuļš,
ka biju vienīgais cilvēks 8,7 miljonu kvadrātkilometru platībā,
ka bija auksti, sliktās dienās ar vēja brāzmām gandrīz mīnus 75 grādi,
jo vairāk trūkst vārdu, un es nespēju to pienācīgi aprakstīt.
Un tādēļ man šķiet, ka darīšana,
mēģinājumi pieredzēt, iesaistīties, uzdrošināties,
nevis tikai vērot un brīnīties —
tieši tur slēpjas galvenais dzīves pildījums,
sula, kuru mēs varam izsūkt no savām stundām un dienām.
Tomēr es vēlētos izteikt brīdinājumu.
Manā pieredzē
dzīves baudīšanai uz cilvēcisko spēju robežas piemīt kas atkarību izraisošs.
Ar to es nedomāju tikai
neprātīgas mačo trakulības edvardiāņu stilā,
bet arī aizkuņģa dziedzera vēža jomā,
tajā ir kaut kas atkarību izraisošs,
un manā gadījumā, šķiet, polārās ekspedīcijas
nemaz tik ļoti neatšķiras no kokaīna atkarības.
Es nevaru paskaidrot, cik patīkami tas ir, kamēr neesat to pamēģinājuši,
bet tas spēj izšķērdēt visu naudu, kurai vien es tieku klāt,
sabojāt visas attiecības, kuras man jebkad bijušas,
tāpēc esiet uzmanīgi ar savām vēlmēm.
Melorijs izvirzīja domu, ka cilvēkā ir kas tāds,
kas atsaucas kalna mestajam izaicinājumam,
un es domāju, vai tā tiešam ir,
vai pastāv kaut kas pašā izaicinājumā, pūlēs,
it īpaši lielajos, nepabeigtajos cilvēces izaicinājumos, kas mūs vilina,
un pēc manas pieredzes tas tā tiešām ir.
Ir viens nepieveikts izaicinājums,
kas mani ir vilinājis lielāko daļu manas pieaugušā cilvēka dzīves.
Daudzi no jums zinās šo stāstu.
Šī ir kapteiņa Skota un viņa komandas fotogrāfija.
Pirms vairāk nekā simts gadiem
Skots apņēmās kļūt par pirmo cilvēku, kas sasniedzis Dienvidpolu.
Neviens nezināja, kas tur atrodas. Tolaik tas bija pilnīgi neizpētīts.
Mēs zinājām vairāk par Mēness virsmu
nekā par Antarktīdas sirdi.
Kā jau daudzi no jums zina, Skotu apsteidza
Roalds Amundsens un viņa norvēģu komanda,
kas izmantoja suņus un suņu pajūgus.
Skota komanda gāja kājām, visi pieci valkāja iejūgus un vilka kamanas,
un, nokļuvuši līdz polam, viņi atrada plīvojošu Norvēģijas karogu,
domāju, ka viņi bija diezgan sarūgtināti un demoralizēti.
Visi pieci griezās apkārt, devās atpakaļ krasta virzienā,
un visi pieci atpakaļceļā gāja bojā.
Mūsdienās pastāv tāds kā nepareizs pieņēmums,
ka izpētes un piedzīvojumu jomās viss jau ir paveikts.
Kad runāju par Antarktīdu, cilvēki bieži saka: „Zini, tas ir interesanti,
vai tas „Blue Peter” vadītājs jau to neizdarīja uz riteņa?”
Vai arī: „Cik jauki! Zini, mana vecmāmiņa nākamgad dosies kruīzā uz Antarktīdu.
Vai tu gadījumā viņu tur nesatiksi?”
(Smiekli)
Tomēr Skota ceļojums vēl joprojām nav pabeigts.
Neviens nav ar kājām mērojis ceļu no paša Antarktīdas krasta
līdz Dienvidpolam un atpakaļ.
Tas, iespējams, ir vispārdošākais mēģinājums
tajos edvardiāņu laikmeta pētniecības zelta gados,
un man šķita, ka ir pēdējais laiks,
ņemot vērā visu, kas kopš tā laika gadsimta gaitā ir atklāts,
sākot ar cingu un beidzot ar saules paneļiem,
ka ir pēdējais laiks kādam mēģināt pabeigt šo uzdevumu.
Tā ka tieši to es mēģināšu paveikt.
Nākamgad šajā laikā, oktobrī, es vadīšu 3 cilvēku komandu.
Ceļš turp un atpakaļ mums aizņems aptuveni 4 mēnešus.
Tas ir mērogs — sarkanā līnija, protams, ir pusceļš līdz polam.
Mums ir jāgriežas riņķī un jānāk atpakaļ.
Es ļoti labi apzinos ironiju,
sakot jums, ka mēs veidosim bloga ierakstus un tvītosim.
Jūs spēsiet piedzīvot šo ceļojumu virtuāli ar mūsu starpniecību
veidā, kā neviens to vēl nav darījis.
Man tā ir arī iespēja 4 mēnešu garumā
beidzot atrast konkrētu atbildi uz jautājumu „Kādēļ?”
Šodien mūsu dzīves ir drošākas un ērtākas nekā jebkad agrāk.
Mūsdienās nav īpašas vajadzības pēc pētniekiem.
Mans karjeras konsultants skolā
to noteikti neminēja kā variantu.
Ja es vēlētos uzzināt, piemēram,
cik daudz zvaigžņu ir Piena ceļā,
cik vecas ir milzīgās galvas Lieldienu salās,
vairums no jums atbildi varētu uzzināt tūlīt,
pat nepieceļoties kājās.
Un tomēr, ja es kaut ko esmu iemācījies šo gandrīz 12 gadu laikā,
velkot smagas lietas pa aukstām vietām,
tad to, ka īsta, patiesa iedvesma un izaugsme
rodas tikai no grūtībām un izaicinājumiem,
atkāpjoties no tā, kas ir ērts un pazīstams,
un dodoties pretī nezināmajam.
Mums visiem dzīvē ir jādodas cauri vētrām un pretī poliem,
un es uzskatu, ka, vismaz metaforiski runājot,
mēs visi varētu kaut ko iegūt,
nedaudz biežāk izejot no mājas, ja vien mēs spētu saņemt drosmi.
Es noteikti jūs sirsnīgi aicinātu pavērt durvis nedaudz plašāk
un palūkoties, kas atrodās ārā.
Liels paldies!
(Aplausi)