Alapvetően szánkók húzásából élek,
nem kell szörnyen sok ahhoz, hogy intellektuálisan meghökkentsenek,
de felolvasom ezt a kérdést
egy idei korábbi interjúból:
Filozofikusan nézve, az állandó információáramlás
megfoszt bennünket a képzelet képességétől,
vagy helyettesíti a fizikai teljesítmény iránti vágyainkat?
Végül is, valaki máshol véghez viszi a kihívást,
mi pedig virtuálisan részt vehetünk benne.
Miért vállaljuk hát a kellemetlenséget, hogy kilépjünk a házból?"
Általában úgy mutatnak be, mint sarkkutatót.
Nem biztos, hogy ez a legfejlődőbb, legmodernebb
foglalkozás, de mostanra az eddigi életem
több mint két százalékát egy sátorban élve töltöttem az Északi-sarkkörön túl,
szóval éppen eleget vagyok kint a házból.
Természetemnél fogva úgy érzem, hogy én "csináljuk meg" ember vagyok,
sokkal inkább, mint egy szemlélődő vagy nézelődő ember,
és ez a kettősség, a szakadék az ötlet és megvalósítás közt az,
amit kipróbálok és felfedezek.
A legtömörebb válasz arra a kérdésre, hogy: "miért?",
ami nem hagyott nyugodni az elmúlt 12 évben,
biztosan e férfinak a nevéhez köthető, a hetyke úriember
hátul, balról a második,
George Lee Mallory. Sokan ismerni fogják a nevét.
1924-ben akkor látták utoljára, amikor eltűnt a felhőkben
a Mount Everest csúcsa felé tartva.
Talán ő volt, talán nem, az első ember, aki megmászta az Everestet
több mint 30 évvel Edmund Hillary előtt.
Senki nem tudja, hogy elért-e a csúcsra. Máig rejtély.
De az ő nevéhez fűződik e mondás megalkotása: "Mert ott van."
De nem vagyok egészen biztos benne, hogy ezt mondta,
Nagyon kevés bizonyíték van rá, de amit tényleg mondott,
az sokkal szebb volt,
és ezt is kinyomtattam. Most pedig felolvasom.
"Az első kérdés, amit feltesznek
és amire muszáj megpróbálnom válaszolni:
Mi haszna van a Mount Everest megmászásának?
És elsőre azt kell válaszolnom, hogy semmi.
A legcsekélyebb kilátás sincs semmilyen haszonra.
Megtudhatunk egy kicsit az emberi szervezet
viselkedéséről nagy magasságokban,
és esetleg az orvosok a megfigyeléseinket valami módon
hasznosítják például a repülés területén,
de egyébként semmi hasznunk nem lesz belőle.
Nem hozunk vissza se aranyat se ezüstöt,
se drágakövet, se szenet vagy vasat.
Valószínűleg nem találunk beültethető földet se
hogy élelmiszert termeljünk. Szóval semmi haszon.
Ha nem érted, hogy az emberben valami
reagál a hegynek a kihívására,
és elindul, hogy találkozzon vele, hogy a küzdelem
az maga az élet küzdelme fölfelé és örökké fölfelé,
akkor nem érted meg, hogy mi miért vágunk neki.
Amit ebből a kalandból nyerünk, az puszta boldogság,
és a boldogság számít végül is az életben.
Nem azért élünk, hogy együnk és pénzt keressünk.
Azért eszünk és keresünk pénzt, hogy élvezhessük az életet.
Ezt jelenti az élet, és erre való az élet."
Mallory érvelése, hogy kilépni a házból,
és nekivágni nagy kalandoknak örömteli és szórakoztató,
viszont ez nem igazán egyezik meg az én tapasztalataimmal.
A legtávolabbi pont, ahova a bejárati ajtómtól jutottam,
2004 tavaszán volt. Még most sem tudom pontosan,
mi ütött belém, de az volt a tervem,
hogy egyedül és támogatás nélkül átszeljem a Jeges-tengert.
Terveim szerint gyalog mentem az északi orosz partoktól
az Északi-Sarkra, majd folytatom Kanada északi partjáig.
Ezt még senki nem teljesítette. 26 éves voltam akkor.
Sok szakértő mondta, hogy lehetetlen,
és anyukám természetesen nem rajongott az ötletért.
(Nevetés)
Az út egy Szibéria északi partvidékén lévő
kis meteorológiai állomástól a kiindulási pontomig,
a jégtáblák pereméig, a Jeges-tenger partjáig
kb. 5 óráig tartott. És ha valaki látta a rettenthetetlen
Felix Baumgartnert felmenni, nem csak lejönni,
az érteni fogja azt a nyugtalanító érzést,
amit az észak felé tartó helikopterben ülve éreztem.
És ez az érzés, bárhogy is nézem, a közelgő végzet érzete.
Ott ültem, azon tűnődve, hogy mégis mibe kevertem magam.
Volt benne egy kis vidámság, egy kis öröm,
26 éves voltam. Emlékszem, ott ültem,
lenézve a szánkómra. A sílécek is készen álltak.
Volt egy műholdas telefonom, egy vadászpuskám
ha esetleg megtámadna egy jegesmedve.
Emlékszem, ahogy megláttam a második helikoptert.
Mindkettő küzdötte át magát a hihetetlen szibériai hajnalban,
és úgy éreztem, mintha kicsit bennem lenne Jason Bourne
és Wilfred Thesiger. Egy részről
büszkének éreztem magam, de inkább csak rettenetesen féltem.
Ez az utazás 10 hétig, 72 napig tartott.
Ezt a képet a helikopter mellől csináltuk.
Ezt követően senkivel nem találkoztam 10 hétig.
Az Északi-Sark a tenger közepén van,
így utazok a Jeges-tenger fagyott felszínén.
Abban az évben a NASA rekorddöntő időjárási körülményeket regisztrált.
180 kilogramm ételt, üzemanyagot és felszerelést vonszoltam.
Az átlaghőmérséklet 10 héten át
mínusz 35 fok volt. Mínusz 50 volt a leghidegebb.
Szóval nem volt rettenetesen sok lehetőség örömre vagy vidámságra.
Egy varázslatos dolog az utazásban viszont,
hogy azért, mert a tenger felett sétálok,
ezen az úszó, sodródó, változó jégpáncélon,
ami a Jeges-tenger felszínén sodródik,
ez a környezet állandó mozgásban van.
A jég mindig mozog, törik, sodródik,
újrafagy, szóval a táj, amiben közel 3 hónapig éltem,
egyedülálló volt számomra. Senki nem fogja, nem tudja,
ugyanazt a látványt, látképet átélni, amit én a 10 hét alatt.
És úgy gondolom, ez a legtökéletesebb érv amellett, hogy kilépjünk a házból.
Megpróbálhatom elmesélni önöknek, hogy milyen volt,
de soha nem fogják megtudni, hogy milyen volt.
És minél inkább próbálom elmagyarázni, hogy egyedül éreztem magam,
én voltam az egyetlen emberi lény 14 millió négyzetkilométeren belül.
Hideg volt, majdnem mínusz 75 fok jeges szélben rosszabb napokon,
több szó már kevesebbet tenne, és nem tudom így valóságosan lefesteni.
És ezért úgy tűnik nekem, hogy csinálni,
megtapasztalni, elkötelezni magunkat, igyekezni,
inkább mint nézni és csodálni, hogy ott van az,
ahol a valódi élet található,
a nektár, amit kiszívhatunk az óráinkból és napjainkból.
De inkább hozzátennék itt egy óva intő megjegyzést.
Tapasztalataim alapján függőséget okoz
belekóstolni az életbe az emberi teljesítőképesség határán.
Ez alatt nem csak valami
őrült, vakmerő kalandra gondolok,
hanem mondjuk a hasnyálmirigyrák elleni küzdelemre is.
Ez valami függőséget okoz, és az én esetemben
azt hiszem, a sarki expedíciók
valamiféle rossz szokások.
Nem tudom elmagyarázni, milyen jó, anélkül, hogy kipróbálnák.
Ellenben képes minden pénzt felemészteni,
és minden kapcsolatot lerombolni, amihez valaha is közöm volt.
Szóval csak óvatosan kívánjon az ember!
Mallory azt említette, hogy valami az emberben
a hegyek kihívására megmozdul,
és azon tűnődöm, hogy ez vajon
magában a kihívásban van, az erőfeszítésben, és különösen
az emberiség előtti nagy, befejezetlen, vaskos kihívásokban,
az én tapasztalataim szerint biztosan ez a helyzet.
Van egy befejezetlen kihívás,
ami felnőtt életem nagy részében hívogató a számomra.
Sokan ismerhetik a történetet.
Ez egy fotó Scott kapitányról és a csapatáról.
Éppen 100 éve tervezte el, hogy megpróbál
az első ember lenni, aki eléri a Déli-Sarkot.
Nem tudták, mi van ott. Teljesen feltérképezetlen volt
abban az időben. Többet tudtunk a Hold
felszínéről, mint Antarktisz szívéről.
Scott-ot, amiről sokan tudnak, legyőzte
Roald Amundsen és norvég csapata,
akik kutyaszánokat használtak. Scott csapata gyalog ment,
mind az öten felkantározva húztak magukkal szánkókat,
és a Sarkhoz érve döbbentek rá, hogy a norvég zászló már ott van.
Képzelem azt a keserűséget és kiábrándultságot.
Mind az öten visszaindultak a part felé,
és mind az öten odavesztek a visszaúton.
Valamiféle félreértés van manapság,
hogy mindez a felfedezésért és a kalandért volt.
Az Antarktiszról beszélve kérdezik:
"Ez érdekes, tudod,
az a Blue Peter előadó nem ezt csinálta meg most biciklivel?"
Vagy: "Az szép, a nagymamám is megy
egy utazásra Antarktiszra következő évben.
Lehet, hogy találkozni fogtok ott?"
(Nevetés)
De Scott utazása befejezetlen maradt.
Senki nem sétált el Antarktisz partvidékéről
az Déli-Sarkig és vissza.
Ez vitathatatlanul a legmerészebb kihívás
a felfedezések aranykorában,
és ez a megfelelő időnek tűnik nekem, minden adva van
amit megfejtettünk az elmúlt évszázadban
a skorbuttól a napelemekig, szóval épp itt az ideje,
hogy valaki befejezze ezt a munkát.
Pontosan ez az, amit magamnak célul tűztem ki.
Következő októberben egy háromfős csapatot vezetek majd.
Körülbelül 4 hónapunk lesz, hogy teljesítsük az utazást.
Ez a térkép. A piros vonal egyértelműen félúton a sarkig van.
Majd megfordulunk és visszajövünk.
Teljesen átérzem az iróniát, hogy elmondom,
hogy blogolni és tweetelni fogunk. Önök majd
virtuálisan átélhetik ezt az utazást
oly módon, ahogy senki korábban.
Nekem pedig ez egy négy hónapnyi lehetőség lesz, hogy végre
előálljak egy ütős válasszal arra a kérdésre, hogy: "Miért?".
Az életünk ma biztonságosabb és kényelmesebb,
mint valaha. Természetesen nincs akkora kihívás
a felfedezőknek manapság. A karriertanácsadóm az iskolában
soha nem említette ezt lehetőségként.
Ha meg akartam tudni, például,
mennyi csillag van a tejúton,
milyen idősek a fejek a Húsvét-szigeten,
szinte mindenki ki tudná ezt most deríteni
anélkül, hogy felállna a helyéről.
És mégis, ha valamit megtanultam az elmúlt közel 12 évben
nehéz dolgokat vonszolva hideg helyeken,
az az őszinte, igazi inspiráció és fejlődés,
ami csak viszontagságok és kihívások árán,
a kényelmes és megszokott dolgoktól való eltávolodás
és az ismeretlenbe való belépés révén érhető el.
Az életben, mindegyikünknek vannak leküzdendő viharai és legyőzendő sarkai,
és metaforikusan mondva, legalább is
mindannyiunknak hasznos, ha kimozdulunk a házból
kicsit gyakrabban, ha csak össze tudjuk szedni minden bátorságunkat.
Én biztosan bátorítanám önöket, hogy nyissák ki az ajtót kicsit jobban,
és vessenek egy pillantást a kinti világra.
Nagyon szépen köszönöm.
(Taps)