הביטו בתמונה הזו.
מה זה יכול להיות?
מפלצת מפחידה?
שני דובים חברותיים?
או משהו אחר לגמרי?
במשך כמעט מאה שנה,
עשרה כתמי דיו כמו אלו היו בשימוש
במה שנראה כמו מבחן אישיות כמעט מיסטי.
הוא נשמר חסוי עבור פסיכולוגים ומטופלייהם,
נאמר שהתמונות המסתוריות חשפו את צורת החשיבה של האדם.
אבל מה כתמי דיו יכולים לספר לנו,
ואיך המבחן הזה עובד?
הוא הומצא בתחילת המאה ה 20 על ידי הפסיכיאטר השווצרי הרמן רורשאך,
מבחן רורשאך נוגע למעשה פחות לדברים הספציפיים שאנחנו רואים,
ויותר לגישה הכללית שלנו לתפישה.
כאמן חובבן
הרמן היה מוקסם מאיך תפישה ויזואלית משתנה בין אדם לאדם.
הוא לקח את הסקרנות שלו לבית הספר לרפואה,
שם למד שכל החושים שלנו מחוברים באופן עמוק.
הוא למד איך תהליך התפישה שלנו לא רק רושם קלט חושי,
אלא גם משנה אותו.
וכשהוא החל לעבוד בבית חולים לחולי נפש במזרח שוויץ,
הוא החל לתכנן סדרה של תמונות מתמיהות
כדי לקבל תובנה חדשה לתהליך האניגמטי הזה.
בשימוש בציורים של כתמי דיו,
רורשאך החל לבחון מאות אנשים בריאים
וחולים פסיכיאטריים עם אותן שאלות:
מה זה יכול להיות?
עם זאת, זה לא היה מה שהנשאלים ראו שהיה הכי חשוב לרורשאך,
אלא, איך הם ניגשו למשימה.
באיזה חלק של התמונה הם התמקדו ומאיזה התעלמו?
האם הם ראו את התמונה נעה?
האם הצבע בכמה מהכתמים עזר להם לתת תשובות טובות יותר,
או הסיח את דעתם והעמיס עליהם?
הוא פיתח שיטה לקודד תגובות של אנשים,
שמפחיתות את הטווח הרחב של פרושים למספר שניתן להתמודד איתו.
עכשיו היו לו מידות אמפיריות כדי לכמת את כל סוגי הנבחנים:
היצירתיים ובעלי הדמיון,
אלה שמכוונים לפרטים, אלה שקולטים את התמונה המלאה,
ומשתתפים גמישים שמסוגלים להתאים את הגישה שלהם.
כמה אנשים היו נתקעים,
מציעים את אותן תשובות לכמה כתמים.
אחרים נתנו תאורים יוצאי דופן ומענגים.
התגובות היו מגוונות כמו כתמי הדיו,
שהציעו סוגים שונים של בעיות תפיסתיות --
כמה קלים יותר לפרוש מאחרים.
אבל ניתוח הגישה הכללית של לוקחי המבחנים
הביאה תובנות לפסיכולוגיה שלהם.
וכשרורשאך בחן יותר ויותר אנשים,
תבניות החלו להופיע.
נבחנים בריאים עם אותה אישיות
נקטו בגישות ממש דומות.
חולים שסבלו מאותה מחלה נפשית
גם ביצעו בדומה,
מה שהפך את המבחן לכלי אבחון אמין.
הוא אפילו יכל לאבחן כמה מצבים
שקשים למיקוד בשיטות אחרות.
ב 1921,
רורשאך פירסם את מערכת הקידוד שלו יחד עם עשרת הכתמים שהוא חשב
שנותנים את התמונה הכי ניואנסית של גישות התפישה של אנשים.
במהלך העשורים הבאים,
המבחן הפך למאוד פופולרי במדינות מסביב לעולם.
בשנות ה 60 של המאה ה 20,
הוא ניתן רשמית מליוני פעמים בארצות הברית לבדה.
למרבה הצער, פחות משנה אחרי שפרסם את המבחן,
הרמן רורשאך מת באופן פתאומי.
בלי הממציא שלה להחזיק אותו במסלול,
המבחן שהוא אסף שיטתית כל כך הרבה מידע כדי לתמוך בו
החל להיות בשימוש בכל מני דרכים ספקולטיביות.
חוקרים נתנו את המבחן לפושעי מלחמה נאצים,
בתקווה לשחרר את השורשים הפסיכולוגיים של רצח המוני.
אנטרופולוגים הראו את התמונות לקהילות מרוחקות
כסוג של מבחן אישיות אוניברסלי.
מעסיקים הפלו בהחלטות גיוס בהתבסס על טבלאות פענוח מפחיתות.
כשהמבחן עזב את הקליניקות ונכנס לתרבות הפופולרית
המוניטין שלו בין מקצועני הרפואה צנח,
והכתמים החלו לצאת משימוש רפואי.
היום, המבחן עדיין שנוי במחלוקת,
והרבה אנשים מניחים שהוא הופרך.
אבל סקר מסיבי מ 2013 של כל המחקרים על מבחן רורשאך
הראו שכשמשתמשים בו באופן נכון המבחן נותן תוצאות אמיתיות,
מה שיכול לעזור לאבחן מחלות נפשיות
או לעגל את הפרופיל הפסיכולוגי של החולה.
זה לא ממש המפתח הבודד של המוח האנושי --
אף מבחן לא.
אבל הגישה הויזואלית שלו וחוסר בכל תשובה נכונה בודדת
ממשיכים לעזור לפסיכולוגים לצייר תמונה יותר מדוייקת
של איך אנשים רואים את העולם.
מה שמביא אותנו צעד אחד יותר קרוב
להבנת התבניות מאחורי התפישה שלנו.