Разгледайте това изображение.
Какво може да бъде това?
Страховито чудовище?
Две приятелски мечета?
Или нещо съвсем друго?
В продължение на почти век,
десет мастилени петна, като тези, биват използвани
като почти мистичен тест на личността.
Дълго време пазени в тайна от психолозите и техните пациенти,
смята се, че загадъчните образи описват функционирането на човешкият ум.
Но какво наистина показват мастилените петна
и как реално работи този тест?
Създаден в началото на 20-ти век от швейцарският психиатър Херман Роршах,
тестът на Роршах всъщност показва по-малко специфичните неща, които виждаме,
и повече нашият общ подход на възприятие.
Като художник-аматьор,
Херман е очарован от това как визуалното възприятие варира от човек до човек.
Той проявява този интерес и в медицинско училище,
където научава, че всички сетива са дълбоко свързани.
Той изучава как процеса на осезаемост не просто регистрира сензорни входове,
но и ги трансформира.
И когато постъпва на работа в психиатрична болница в Източна Швейцария,
той започва да проектира серия на озадачаващи образи,
за да придобие нова представа за този енигматичен процес.
Използвайки тези мастилени петна,
Роршах започва да пита стотици здрави субекта
и психиатрични пациенти същия въпрос:
какво би могло да бъде това?
Но не това което виждали субектите било най-важното за Роршах,
а по-скоро как те подхождали към задачата.
На кои части от образа се се фокусирали или кои игнорирали?
Видяли ли са изображението да се движи?
Дали цвета на някои от мастилните петна е спомогнал за по-добър отговор,
или ги е разсеял и объркал?
Той разработва система за кодиране на отговорите на хората,
намалявайки широкият спектър от тълкувания до лесно управляван брой.
Сега той имал емпирични мерки за определяне на всякакви участници в теста:
творците и тези с голямо въображение,
педантичните и тези, които виждат голямата картина,
и гъвкавите участници, които умеят да адаптират своя подход.
Някои хора се затрудняват,
предлагайки един и същ отговор на множество петна.
Други дават нетипични и възхитителни описания.
Отговорите са толкова разнообразни, колкото и петната,
които предлагат различни видове от сетивни проблеми -
някои от които по-лесни за тълкуване от други.
Но анализ на цялостния подход на изпитвания
предоставя истинско прозрение относно тяхната психология.
И докато Роршах тествал повече и повече хора,
започнали да се образуват модели.
Здрави субекти с еднакви личности
често предприемат забележително сходни подходи.
Пациенти, страдащи от същото психично заболяване
също работели по подобен начин,
превръщайки теста в надежден диагностичен инструмент.
Той дори можел да диагностицира някои заболявания,
трудни за определяне чрез други налични методи.
През 1921,
Роршах публикува системата си за кодиране, заедно с десетте петна, които смятал,
че дават най-нюансираната картина на човешкият подход за възприемане.
През следващите няколко десетилетия,
тестът става безумно популярен в страни по целия свят.
До 1960-те години,
само в САЩ той бива официално приложен милиони пъти.
За съжаление по-малко от година след публикуване на теста,
Херман Роршах умира внезапно.
Без поддръжка от изобретателя си,
теста, в чиято подкрепа той методично събира множество данни,
започва да се използва по различни спекулативни начина.
Учени дават теста на нацистки военни престъпници,
с надеждата да открият психологическите корени на масовото убийство.
Антрополози показват образите на отдалечени общности
като един вид универсален тест за личността.
Работодатели вземали предубедени решения за наемане, базирани на
умалени графики за декодиране.
Доакто тестът напускал клиниките и навлизал в популярната култура,
репутацията му сред медицинските професионалисти се сринала,
и петната започнали да излизат от клинична употреба.
Днес тестът е все още противоречив,
и много хора го смятат за оспорен.
Но масивен преглед, през 2013, на всички съществуващи изследвания на Роршах
показа, че когато е приложен правилно, тестът дава валидни резултати,
способни да помогнат определянето на психични заболявания
или да установят психологическият профил на пациента.
Той едва ли е самостоятелен ключ към човешкия разум -
няма тест, който да е.
Но визуаленият му подход и липсата на само един правилен отговор
продължават да помагат на психолозите да нарисуват по-нюансирана картина
на това как хората виждат света.
Довеждайки ни крачка по-близо
до разбирането на структурата на нашите възприятия.