Aș dori să vă vorbesc acum despre, probabil, cel mai abuzat
și greșit înțeles cuvânt din limba engleză: „libertate”.
Libertatea are două părți: libertate față de - libertate față de oprimare,
față de percheziție și sechestrare; și libertate să - libertatea să alegi.
Dar libertatea de a alege are câteva limitări, câteva precondiții.
Cea pe care o analizăm se numește „responsabilitate personală”,
și aceasta este o ideologie.
Și există câteva principii de bază
atribuite responsabilității personale,
și anume, trebuie să cunoaștem.
Copilul de 5 ani care accidental își împușcă fratele nu este vinovat,
pentru că nu avea cunoștințe.
Acces.
Avem 57.000 de oameni eliminați de pe listele de vot chiar acum în America
din cauza redistribuirii; ei nu au acces.
Ei nu pot avea responsabilitatea personală de a vota.
Și în sfârșit, accesibilitate.
Trebuie să ai posibilitatea să-ți permiți alegerea,
și societatea trebuie să fie pregătită să-și permită alegerea ta.
Un exemplu: în California tocmai au fost eliberați 100.000 de deținuți
care sunt dependenți de droguri.
Am spus: „Dependenții de droguri trebuie închiși.”
Știți ceva?
Nu ne putem permite.
Așadar, toate acestea sunt limitări pentru responsabilitatea personală.
Iar ultima, cu adevărat importantă,
este că acțiunile tale nu pot răni pe oricine altcineva,
pentru că dacă o fac, asta înseamnă încălcarea legii.
Bun, cert e faptul că avem o criză a sistemului de îngrijiri medicale
și e una mare.
De fapt, Medicare va falimenta până în anul 2026.
Nu avem banii necesari să continuăm să facem ce am făcut până acum.
Și aceasta criză a sistemului de sănătate nu e din cauza rambursării către doctori,
nu e din cauza costurilor din spitale,
nu e din cauza infrastructurii sau administrației.
Aceasta criză a sănătății e datorată bolilor metabolice cronice.
Acolo merg banii.
245 miliarde de dolari anul trecut în America pentru diabet.
200 miliarde pentru demență, o altă boală cronică.
Și Obamacare ne promite că vom fi în stare
să punem 32 de milioane de oameni bolnavi pe liste,
și că vom reuși să o facem furnizând servicii de prevenție.
Ei bine, ghici ce?
Nu există servicii de prevenție pentru aceste boli metabolice cronice.
Nu există.
Singurul lucru care funcționează e prevenția, și noi nu avem o prevenție.
Deci, ce înseamnă asta?
Asta înseamnă că suntem terminați.
(Râsete)
Adevărul este că nu ne putem permite asta.
De unde vine asta?
Vine din treaba asta numită epidemie de obezitate, corect?
Toți spun: „Măcar dacă oamenii ăștia ar mânca mai puțin și ar exersa mai mult,
am rezolva problema; e vina lor.”
De aici se trage.
Vedeți, avem aceste lucruri numite cele șapte păcate de moarte.
Le-am absolvit pe cinci dintre ele.
Am absolvit gelozia, lăcomia, mânia, mândria și desfrânarea.
De fapt, avem emisiuni TV care ne îndeamnă la ele.
Singurele două de care nu am fost în stare să scăpăm,
singurele care încă rezistă sunt nesațul și lenea.
Este vina voastră.
Ei bine, știi ce?
Eu sunt un medic pediatru, și am grijă de copii.
Am probleme în a pune obezitatea pe seama responsabilității personale.
De fapt, avem o epidemie de nou-născuți obezi.
Nou-născuți obezi.
Acum, vreți să le atribuiți lor responsabilitate personală?
Am grijă de copii cu tumori pe creier.
Puteți vedea săgeata aceasta indicând o neregularitate
chiar în mijlocul traseului echilibrului metabolic al acestui pacient.
O tumoare care cauzează obezitate masivă.
Să vă povestesc despre doi dintre acești pacienți.
Avem aici o pacientă de care am avut grijă acum mulți ani în urmă.
Avea o tumoare pe creier, și s-a îngrășat 68 de kilograme.
O puteți vedea aici chiar acum la 100 de kilograme.
Și am pus-o pe un medicament experimental pentru a-i reduce nivelul de insulină.
Rețineți, insulina e hormonul diabetic, și de asemenea al depozitării de energie.
E hormonul care le spune celulelor grase să acumuleze energie.
Nu există creștere în greutate fără insulină.
Știam că acești pacienți au niveluri foarte ridicate de insulină.
Așa că i-am administrat un medicament experimental pentru reducerea insulinei.
O săptămână mai târziu, mama m-a sunat, copilul nu pierduse greutate încă,
și spune: „Dr Lustig, se întâmplă ceva.”
Întreb: „Ce vreți să spuneți?”
„Când mergeam la Taco Bell
ea mânca cinci taco și un Enchirito,
și tot i-ar mai fi fost foame.
Tocmai am fost la Taco Bell
și a mâncat doar doi tacos și era plină.
Și tocmai a dat cu aspiratorul prin casă!”
(Râsete)
Eu spun: „Serios? Ce interesant?”
De fapt, am făcut asta de mai multe ori, și am avut exact același rezultat.
Și uite-o aici, un an mai târziu cu 22 de kilograme mai puțin,
mult mai încrezătoare în ea, după cum vă puteți imagina.
Următorul pacient nici măcar nu e pacientul meu.
Aceasta e o frumoasă fată de 13 ani care trăiește în Hawaii.
Vedeți floarea din părul ei.
La o lună după ce a fost făcută această poză a avut un accident de mașină,
în care i-a fost afectat hipotalamusul,
acea zonă a creierului unde era tumoarea la cealaltă pacientă.
Și aceasta e ea, un an mai târziu.
Vrea cineva să-mi spună că asta e responsabilitate personală?
Că asta era vina tinerei fete?
Ei bine, făceam vizite la Kaiser, Honolulu,
și au spus poate ar fi bine să încercăm același medicament și cu aceasta fată.
Și iată-mă cu ea.
Mama ei a spus: „Da, încercați.”
Și iat-o un an și jumătate mai târziu la absolvirea liceului.
Chiar vrea cineva să susțină
că asta este vina acestui copil?
Mie mi-e greu să o fac.
De fapt, ce am învățat din aceste experimente
e că comportamentul e secundar biochimiei.
Când repari biochimia, comportamentul se îmbunătățește,
și am văzut asta și la adulți.
Așa că, toată lumea pune problema în seama comportamentului.
Nu, nu este.
Biochimia e problema de bază.
Bine, și acum voi spuneți:
„Cum rămâne cu restul?
Noi nu avem tumori pe creier.”
Ei bine, de fapt, e exact aceeași problemă.
Nimic nu e diferit.
Fiecare dintre noi avem acum niveluri de insulină de 3 ori mai mari decât în trecut
și întrebarea, desigur, e de unde vine asta?
Cine din public are diabet?
Cineva?
Trebuie să fie câțiva, deoarece diabetul e o problema destul de mare aici.
Uite care-i problema: șapte optimi dintre voi,
șapte oameni din opt au diabet
și nici măcar nu știu că-l au.
Nu vedeți diabetul, până când nu deveniți orbi de la diabet.
Deci nici măcar nu știi că ai o problemă.
Uite un fel de a privi problema.
Aici e populația americană; 30% obezi, 70% greutate normală.
Mantra standard e:
„E vina persoanelor obeze deoarece 80% dintre acești oameni obezi sunt bolnavi.
Ei au diabet de tip 2; ei au hiperlipidemie;
ei au boli cardiovasculare; ei au hipertensiune;
ei au cancer; ei au demență;
și ei falimentează banca.
Acești 80%, acești 57 de milioane de oameni,
dacă am putea doar să-i punem la regim și exercițiu,
am putea rezolva problema.”
Asta e mantra standard;
este greșit.
Pentru că 20% din acei oameni obezi sunt de fapt metabolic sănătoși.
Ei vor trăi o viață complet normală, vor muri la o vârstă complet normală
nu vor costa plătitorul de taxe niciun cent.
Sunt doar grași.
În schimb, până la 40% din populația cu greutate normală
au exact aceleași boli.
Ei fac diabet de tip 2, hipertensiune, dislipidemie, boli cardiovasculare.
Și știți ce?
Nici măcar nu știu că au o problemă.
Dacă îi aduni pe toți, e mai mult de jumătate din populația SUA
În alte cuvinte, asta e o criză de sănătate publică.
Uite un exemplu despre asta.
Aici sunt doi oameni cu greutate egală; unul e sănătos altul bolnav.
Vreți să ghiciți care e cel bolnav?
Puteți spune?
Eu pot să zic.
Cel de jos e bolnav; de ce?
Cel de sus are doar mânerele dragostei mari.
Cel de jos are grăsime peste tot în jurul organelor,
și asta e ceea ce-l face bolnav.
Asta se numește SAGI.
Slab pe dinafară, gras pe dinăuntru.
Mă aventurez să cred că avem chiar acum câțiva SAGI în sală,
voi credeți că sunteți bine, și nu sunteți.
Hai să discutăm despre ultima criză de sănătate publică avut-o.
HIV; vă amintiți de HIV?
1979; Pacientul Zero.
1981; a fost inventat termenul „SIDA”.
1986, Everett Koop a spus: „Știți, avem o problemă.”
Când a devenit HIV o criză de sănătate publică?
1991.
De ce?
Pentru că Magic Johnson a luat HIV.
Și toată lumea a zis: „Doamne, asta mi se poate întâmpla și mie.”
Asta reprezintă într-adevăr un risc pentru oricine.
Pentru că nu e un comportament, e o expunere.
Deci întrebarea e: cum rezolvăm asta?
Uite care e problema: e chiar pe acest slide.
Aceasta e campania Coca Cola pentru „înfrângerea obezității”, Coming Together.
„Înfrângerea obezității va necesita participarea tuturor
bazat pe un simplu fapt de bun simț:
Toate caloriile contează, indiferent de unde vin ele,
inclusiv Coca-Cola, și orice altceva cu calorii.”
O calorie e o calorie, și ea poate fi din morcovi,
sau poate fi din prăjitura cu brânză,
sau din Coca Cola,
sau orice altceva cu un „C”, de fapt.
Nu contează de unde vin caloriile,
căci „o calorie e o calorie”, asta spun ei.
Știți ceva?
Eu nu cred în bunul simț.
Eu cred în date.
Și datele spun cu totul altceva.
Datele spun că unele calorii cauzează boli mai mult decât altele,
deoarece diferitele calorii sunt metabolizate diferit,
pentru că o calorie nu e o calorie.
Și când crezi că o calorie nu e o calorie, se deschide o întreagă lume,
și devine foarte clar cum se poate rezolva problema
Asta e din cauza noului nostru regim alimentar.
Acum are 40 de ani. Se numește „dieta occidentală”,
se numește „dieta industrială globală”,
și este în esență dieta mâncării procesate.
Și oricare dintre voi o mănâncă tot timpul,
indiferent că vă place sau nu.
Avem opt lucruri greșite,
nu unul, ci opt lucruri greșite cu mâncarea procesată, să le vedem.
Trei lucruri prea puțin, cinci lucruri prea mult.
Fibre insuficiente, acizi grași omega-3 insuficienți,
pe care-i găsești în pește sălbatic nu de crescătorie,
micro-nutrienți insuficienți, adică vitamine și minerale.
În plus, prea multe grăsimi trans, dar știm că ele sunt în scădere,
aminoacizi derivați;
sunt aminoacizi găsiți în carnea de vită hrănită cu porumb, pui și pește,
acizi grași omega-6 în uleiuri de semințe, alcool, și în sfârșit, marele vrăjitor,
cel care le spulberă pe toate celelalte șapte, zahărul.
Zahărul, în regulă?
Vom vorbi despre el în restul timpului ce-l mai avem.
Cauzează zahărul diabet?
Toată lumea spune: „Da, dar e din cauza caloriilor.”
„Zaharurile sunt calorii goale”, asta e mantra.
Nu e; nu e deloc adevărat.
Zaharurile sunt „calorii toxice”.
De fapt, studii din Europa arată că, dacă consumi un suc pe zi,
riscul de diabet crește cu 29%, indiferent de calorii,
indiferent de greutatea ta, indiferent de orice altceva mănânci.
Am arătat că pentru fiecare 150 de calorii consumate în lume,
prevalența diabetului crește cu 0,1%, ce puțin.
Dar dacă acele 150 de calorii sunt din suc, diabetul crește de 11 ori.
1,1%, și noi nu consumăm un suc,
noi consumăm două și jumătate.
Deci 29% din tot diabetul din lume
e cauzat numai și numai de zahăr.
Acest studiu de fapt satisface ambele criterii: științific și legal
pentru cauza probabilă.
Trebuie să ai posibilitatea să arăți că ceva cauzează altceva
înainte să faci ceva în privința lui.
Bine, noi am dovedit-o; am demonstrat-o.
Se vede și aici de altfel; același lucru.
Acum, întrebarea e: de ce se întâmplă asta?
Numărul unu: zahărul cauzează acumularea grăsimii în ficat.
Toată acea grăsime din jurul organelor ce v-am arătat-o?
Cu siguranță, asta o cauzează.
Și asta nu e grăsimea de pe șolduri, asta e înăuntrul tău.
Numărul doi: zahărul dă dependență.
Slabă, dar e peste tot, e ca alcoolul.
Și cam 20% din oameni sunt dependenți de alcool,
probabil cam la fel și pentru zahăr.
Deci nu te poți opri.
Acest slide ne arată prevalența diabetului
la nivel mondial chiar în timp ce vorbim.
Cine stă cel mai rău?
Arabia Saudită, Kuweit, UAE, Qatar și Malaezia.
Cel mai rău.
De ce ei?
Nu au alcool.
Dar au sucuri în compensație, ca să nu rămână în urmă.
Pentru că e cald și rezervele de apă sunt cu semnul întrebării,
și nu au alcool.
(Râsete)
Asta e recompensa lor.
Dar știți ce, aș prefera alcoolul.
Pentru că nu poți bea până ajungi sub masă decât o dată pe zi.
(Râsete)
Dar sucurile: toată ziua, toată noaptea.
Zahăr dimineața, zahăr seara, zahăr la prânz.
Asta e ceea ce vedem.
Așadar, suntem în supradoză.
Asociația Americană pentru Inimă spune
că ar trebui să consumăm între 6 și 9 lingurițe de zahăr pe zi;
noi ajungem până la 22.
Și 80% din mâncărurile disponibile în magazinele alimentare americane astăzi
sunt umflate cu zahăr.
Și asta e în interesul industriei alimentare, nu al vostru.
Deci, fără acces.
Nu ai acces pentru că nu există.
Mâncarea adevărată e greu de găsit.
Numărul doi.
Ce ziceți că sunt 56 de nume pentru zahăr,
așa că nici măcar nu știi ce consumi.
Și iată-le aici.
Fără cunoștințe.
Și ce ziceți de asta?
Toți știu ce e eticheta cu informații nutriționale.
E un număr acolo cu mov.
Se numește „Valoarea zilnică”.
Observați ca lipsește pentru zahăr, și asta e înadins
pentru că ei nu vor ca tu să știi cât de mult e prea mult.
Deci, fără cunoștințe.
Ce ziceți de programul școlar național pentru masa de prânz?
Șase cenți în plus.
Șase cenți, Michelle Obama a ieșit din congres.
Asta n-ajunge nici pentru două boabe de struguri.
Și, dacă mănânci micul dejun la școală,
primești cereale îndulcite și un pahar de suc de portocale
Asta înseamnă 11 lingurițe de zahăr; deja ești peste limită.
Vrei să știi de ce avem o problemă?
De asta avem o problemă.
Deci toată lumea spune: „Educație!”
„Educă publicul, educă mulțimea, spune-le ce se întâmplă!”
Cu o excepție: educația n-a funcționat pentru nicio altă substanță de abuz.
A funcționat campania lui Nancy Reagan „Just Say No”?
(Râsete)
Pe bune?
(Râsete)
Și știți ce?
Pot dovedi că nu funcționează pentru că uite prețurile acțiunilor
în raportul S&P 500 pentru McDonald's, Coca Cola și Pepsi,
și priviți ce s-a întâmplat în timpul crizei economice din 2008.
Le-a mers foarte bine, mulțumesc.
De fapt, dacă vrei să faci bani, investește într-o companie alimentară.
Deci, unde ne duce asta?
Ne lasă cu întrebarea asta despre libertate și responsabilitate personală.
Ce înseamnă de fapt responsabilitatea personală?
Ei bine, dacă informația e ținută secretă și tu nu ai cunoștință de ea,
dacă accesul tău este limitat pentru că nici măcar nu-l poți găsi,
și dacă societatea nu-și poate permite
și nici măcar nu le putem oferi copiilor noștri ceva sănătos de mâncare,
e asta cu adevărat responsabilitate personală?
Și, în ultimă instanță, dacă decizia ta să bei un suc
te face să ajungi în sala de urgențe, și mă costă pe mine dolari,
și dacă decizia ta să fii gras și bolnav
îl costă pe angajatorul tău 2.750 $
per angajat, indiferent dacă ești obez sau nu, știi ce e asta?
Asta nu se cheamă libertate, asta se numește anarhie.
Asta avem.
Așa că libertarienii spun: „Stai puțin; nu-mi spune mie ce să mănânc!”
Ei bine, știi ce? Deja ți s-a spus ce să mănânci.
Unde ai fost în ultimii 40 de ani
în timp ce mâncarea ta era modificată chiar sub nasul tău?
Protestai atunci?
Libertarienii spun: „Scoate guvernul afară din bucătăria mea!”
Știi ceva, nici eu nu vreau guvernul în bucătăria mea,
în afară de cazul când deja e cineva mai periculos acolo.
Așadar, adevărata întrebare e: pe cine naiba vrei în bucătăria ta?
Guvernul, care îți va lua libertatea și portofelul?
Sau industria alimentară,
care ți-a luat deja libertatea, portofelul și sănătatea?
Asta e unica voastră alegere.
Acum, toate acestea fiind spuse,
industria alimentară e compusă dintr-o grămadă de oameni,
și știți ceva?
Ei chiar vor să facă lucruri bune, chiar vor.
Individual, ei chiar ar vrea să facă lucrurile bune.
M-am întâlnit cu oamenii aceștia, și sunt chiar oameni foarte drăguți,
dar ei lucrează pentru o companie din industria alimentară,
și contrar spuselor Curții Supreme,
corporațiile nu sunt oameni.
Căci corporațiile au responsabilitate fiduciară pentru acționari,
iar oamenii nu au.
Corporațiile au profit trimestrial și rapoarte Wall Street ale veniturilor.
Și ele trebuie să întocmească acele rapoarte.
M-am întâlnit cu industria alimentară, și am să vă spun o întâmplare,
care va rămâne anonimă.
Mi-au spus foarte direct, zece oameni de știință, zece directori executivi,
au spus: „Știi, noi ne putem schimba.
Ne-am mai schimbat înainte.
A trebuit s-o facem în anii '80 când am redus grăsimile,
cu două condiții:
nu putem să o facem singuri, și nu putem pierde bani.”
Astea sunt două lucruri care-i opresc astăzi.
Deci ce înseamnă asta?
Asta înseamnă că trebuie să le fie spus ce să facă,
și trebuie să o facă toți în același timp
astfel încât să nu fie dezavantaje competitive.
Ce înseamnă asta?
Asta înseamnă guvern.
Dar guvernele sunt complicitare și satisfăcute.
Ele sunt răsplătite.
Peste jumătate din Congres ia bani din industria alimentară.
Și 6% din exporturile noastre sunt mâncare.
Ce credeți că s-ar întâmpla dacă dintr-o dată am spune lumii:
„Știți, rahatul ăla ce-l punem în mâncare?
Nu prea este bun pentru voi.”
Ce s-a întâmplat când vaca aia muribundă a ajuns din Canada până în Washington?
Asta era la sfârșitul a doi ani de vânzări către Anglia și Coreea de Sud.
Deci, ei sunt de cealaltă parte.
Dar avem o criză, pentru că noi nu vom mai avea îngrijire medicală.
Avem aici un raport abia ieșit de la o bancă de investiții,
o bancă internațională de investiții, Credit Suisse,
numit „Consumul de zahăr la răscruce de drumuri”, iată un citat de acolo:
„Credem că taxele mai mari la mâncăruri și băuturi dulci sunt cea mai bună opțiune
de a reduce consumul și a achita îngrijirea medicală
asociată cu diabetul și obezitatea.”
O bancă de investiții cere noi taxe.
Atât de mare și rea a ajuns această problemă.
Cred că mâncarea ar trebui să ofere sănătate, nu boală,
și așa era în trecut.
Dar știți ce?
Aceasta e o criză de sănătate publică,
și nu poți rezolva o criză de sănătate publică om cu om.
Iată o listă de boli care erau probleme de responsabilitate personală,
exceptând gravitatea fiecăreia dintre ele,
ce au devenit crize de sănătate publică.
De ce nu adăugăm și zahărul în listă?
Responsabilitatea personală nu e o ideologie.
E elefantul din bucătărie, și nu ne-o permitem.
Avem nevoie de politici bazate pe biologie.
Și are un nume.
Se numește mâncare adevărată.
Și singura cale prin care putem rezolva asta
e să dăm afară acel elefant din bucătărie.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)