Silná šifra je ta, která zakryje váš otisk prstu.
Vytvořit slabší otisk znamená vyrovnat frekvenci výskytu jednotlivých písmen.
V polovině 15. století jsme to dokázali s pomocí polyalfabetické šifry.
Představte si, že Alice a Bob mají společné tajné kódové slovo.
Alice nejdřív změní kódové slovo na čísla
podle pořadí jednotlivých písmen v abecedě.
Tuto posloupnost čísel potom opakuje pod zprávou.
Každé písmeno se pak zašifruje
posunutím o číslo pod písmenem.
Teď k zašifrování používá více posunů písmen namísto jediného,
narozdíl od Caesarovy šifry.
Potom se zašifrovaná zpráva pošle Bobovi.
Bob zprávu dešifruje zpětným posunutím
podle kódového slova, které zná i on.
Teď si představte, že se špiónka Eve zmocní několika zpráv
a spočítá frekvenci písmen.
Najde rovnoměrnější rozmístění, tedy slabší otisk.
Jak to tedy rozluští?
Vzpomeňte si, že odposlouchávající hledá nějakou informaci, která oslabí šifru,
jakýsi částečný otisk prstu.
Vždy, když je rozdíl mezi četností písmen,
tak dochází k úniku informace.
Tento rozdíl je způsobený opakováním v zašifrované zprávě.
V tomto případě obsahuje Alicina šifra opakující se kódové slovo.
Aby Eva prolomila šifru, tak potřebuje nejprve zjistit délku kódového slova.
Ne samotné kódové slovo.
Bude muset postupně zkoušet
frekvenční zastoupení písmen pro různé intervaly.
Když si vezme frekvenční zastoupení pro každé páté písmeno,
objeví se otisk prstu.
Evin úkol je teď rozluštit 5 samostatných Caesarových šifer ukrytých v opakující se sekvenci.
Prolomení jedné Ceasarovy šifry je jednoduché.
To jsme si již ukázali.
Silou polyalfabetické šifry je tedy čas,
který je potřebný na zjištění délky kódového slova.
Čím delší kódové slovo, tím silnější šifra.