Kas nemėgsta smagiai pasnausti?
(Juokas.)
Pasivogti šiek tiek laiko,
įsipatoginti ant sofos tai saldžiai akimirkai.
Tai viena mėgstamiausių veiklų,
bet aš to nevertinau,
kol būdama paaugle tapau bename.
Galimybė pasnausti atsiranda dėl stabilumo ir užtikrintumo,
o to neturi,
kai visą savo turtą nešiesi kuprinėje
ir atsargiai apskaičiuoji laiką, kurį gali kažkur praleisti,
kol niekas neprašo išeiti.
Užaugau Atlantoje, Džordžijos valstijoje,
kraustydamasi tai ten, tai šen,
su mylinčia, artima šeima,
nes bandėme atrasti stabilumą
su turimomis lėšomis.
Bet kai mano mamą kartais apimdavo manijos sindromas
ir ta manija pasirinko mane savo atpirkimo ožiu,
naudodama emocinį ir fizinį smurtą,
aš pasprukau dėl savo saugumo.
Suvokiau, kad benamystė man yra saugiau,
nei buvimas namuose.
Man buvo šešiolika.
Būdama bename aš prisijungiau prie 3300 Atlantos benamių jaunų žmonių,
kurie kiekvieną naktį jautėsi
nepasirūpinami, palikti ir nematomi.
Tada nebuvo ir dabar nėra vietos,
kur benamiai nepilnamečiai galėtų ateiti iš gatvių
ir gauti lovą.
Supratau, kad dauguma žmonių į benamystę žiūri
kaip į tingų, narkotikų sukeltą skurdą ir nemalonumą,
bet tai neatspindėjo mano kuprinės, pilnos rūbų ir vadovėlių,
ar tai, kad mano vidutinis pažymys buvo 10.
Sedėdavau ant mėgstamiausio suoliuko centre,
stebėdama, kaip bėga laikas,
ir aš galėsiu kelias valandas numigti
ant sofų, mašinose,
pastatuose ar sandėliuose.
Aš, kaip tūkstančiai kitų jaunų žmonių, dingdavau miesto šešėliuose,
o pasaulis sukosi toliau,
lyg nieko siaubingai blogo ir nebūtų įvykę.
Tas nematomumas beveik mane palaužė.
Bet kai neturėjau nieko daugiau, turėjau menus,
tai, kas nereikalavo iš manęs
materialių turtų, kad turėčiau prieglobstį.
Kelios valandos dainuojant, rašant poeziją,
ar sutaupius pakankamai pinigų,
išnykti kitame, spektaklio, pasaulyje skatino mane eiti
pirmyn ir grąžindavo atgal į gyvenimą, kai galvojau, kad tai neįmanoma.
Trečiadieno vakarais eidavau į mišias,
ir trokšdama palengvėjimo, kurį suteikdavo menai,
ateidavau keliomis valandomis anksčiau,
nusileisdavau žemyn
į tokią pasaulio vietą, kur vienintelis svarbus dalykas buvo
ar aš galėsiu padainuoti teisingą natą,
kurią tobulinau tą savaitę.
Dainuodavau valandų valandas.
Tai man suteikdavo jėgų leisti sau
viską užblokuoti ir dainuoti.
Po penkerių metų įkūriau organizaciją ChopArt.
Tai daugiadisciplininė menų organizacija nepilnamečiams benamiams.
ChopArt naudoja menus kaip įrankį padėti atsigauti po traumų,
paimdama tai, ką mes žinome apie bendruomenių kūrimą,
savigarbos atkūrimą
ir pritaikant tai kūrybos procesui.
ChopArt būstinė yra Atlantoje, Džordžijos valstijoje,
su papildomomis programomis Haiberabade, Indijoje, ir Akroje, Ganoje,
ir nuo įsikūrimo 2010 metais,
padėjome daugiau nei 40 000 paauglių visame pasaulyje.
Mūsų paaugliai atranda prieglobstį
keitimąsi įgalinančiuose meno aspektuose
ir pasikliauna saugia, ChopArt suteikiama vieta.
Dažnai nematomi gyventojai naudoja menus, kad įžengtų į šviesą,
bet kelionė iš nematomos pusės nėra lengva.
Turime brolį ir sesę, Džeremį ir Keli,
kurie dalyvauja programoje daugiau nei trejus metus.
Kiekvieną trečiadienį jie atvyksta į ChopArt pamokas,
bet maždaug prieš metus
Džeremis ir Keli pamatė kaip jų mama mirė.
Jie matė, kaip paramedikams nepavyko jos atgaivinti.
Jie verkė kai jų tėvas
perdavė laikinąją globą Erinai, jų ChopArt mentorei,
neleisdamas išeinant pasiimti net daugiau rūbų.
Šie įvykiai sudaužė mano širdį,
bet Džeremio ir Keli tikėjimas ir ryžtas būnant ChopArt
yra tai, kas skatina toliau dirbti šį darbą.
Keli skambina Erinai, kai jai būna ypač sunku,
žinodama, kad Erina darys viską,
kad jie jaustųsi mylimi ir rūpintys,
man yra įrodymas, kad pradėjus nuo menų,
galime gyti ir kurti mūsų benamių jaunuolių bendruomenę.
Ir kuriame toliau.
Kuriame su Devinu,
tapusiu benamiu su šeima,
kai mama turėjo pasirinkti tarp sąskaitų už gydymą ir nuomos.
Dėl ChopArt jis atrado meilę tapybai.
Kuriame su Liza,
gatvėje praleidusia didžiąją dalį paauglystės metų,
bet atsisukančią į muziką, kad vėl taptų savimi,
kai skaudūs potyriai pasidaro per sunkūs jos jauniems pečiams.
Kuriame su Maria,
naudojančia poeziją, kad gytų,
po to kai jos senelis mirė furgone,
kuriame gyveno ji ir jos šeima.
Todėl jaunimui, patiriančiam benamystę
noriu pasakyti,
Jūs turite jėgą kurti savyje.
Jūsų balsus išreiškia menai,
jie nesmerkia dėl to, ką patyrėte.
Niekada nesustokite kovoti dėl savo vietos po saule
nes net tamsiausiomis akimirkomis,
mes jus matome.
Ačiū.
(Plojimai.)