La llengua que parlo ara mateix
està convertint-se en una llengua universal,
per a bé o per a mal.
Admetem-ho,
és la llengua d'Internet,
és la llengua de l'economia,
és la llengua del control de tràfic aeri,
de la música popular,
la diplomàcia.
L'anglès està a totes parts.
El xinès mandarí el parla més gent,
pero hi ha més xinesos aprenent anglès
que anglesos aprenent xinès.
L'últim que vaig sentir,
fou que en l'actualitat hi ha dos dotzenes d'universitats a la Xina
on s'ensenya tot en anglès.
L'anglès assumeix el control.
I a més,
s'ha predit que al final del segle
quasi totes les llengües que ara existeixen,
hi ha unes 6000,
ja no es parlaran.
Només en quedaran un centenar.
A més,
estem en un moment on la traducció instantània d'un discurs en viu
no només és possible, sinó que millora cada any.
La raó per la qual us dic això
és perquè veig que ens estem apropant a un punt
on es començarà a fer una pregunta,
que és: per què hauriem d'estudiar llengües estrangeres,
a no sé que l'anglès sigui llengua estrangera per a nosaltres?
Per què molestar-se en aprendre'n una altra quan arribarem
a un punt on quasi tothom podrà comunicar-se en una?
Crec que hi ha moltes raons,
però primer parlaré
de la que probablement tots n'haureu sentit a parlar,
perquè de debò és més perillosa del que penseu.
I aquesta és la idea
segons la qual una llengua canalitza les idees,
que el volcabulari i la gramàtica de les diferents llengües
li dóna a cadascú un tipus diferent de "viatge d'àcid",
per dir-ho així.
És una idea meravellosament temptadora,
però és una mica perillosa.
No és que sigui del tot fals.
Per exemple, en francès i en espanyol
la paraula "taula" és, per algun motiu, una paraula femenina.
Doncs, "la table", "la mesa", és així i punt.
S'ha demostrat
que si ets parlant d'una d'aquestes llengües
i et pregunten
com t'imaginaries una taula parlant,
amb molta més freqüència que si fos coincidència,
un parlant d'espanyol o francès
diu que la taula parlaria amb una veu aguda i femenina.
O sigui, que si ets francès o espanyol, per a tu, una taula és com una noia,
al contrari que si ets anglès.
És difícil no valorar aquestes dades,
i molts us diran que això significa que
hi ha una forma de veure la vida que tens si parles una d'aquestes llengües.
Però heu d'estar atents,
imagineu si algú ens posés sota un microscopi
amb nosaltres em refereixo als angloparlants.
Quina és la forma de veure la vida des de l'anglès?
Per exemple, agafem un angloparlant.
A la pantalla es veu a Bono.
Parla anglès.
Suposo que tindrà una forma de veure la vida.
Ara, aquest és Donald Trump.
A la seva manera,
també parla anglès.
(Riures)
I aquí tenim a Kim Kardashian,
que també és angloparlant.
Doncs aquí tenim tres persones angloparlants.
Quina forma de veure la vida tenen aquests tres en comú?
Quina forma de veure la vida es forma a partir de la llengua que els uneix?
És un concepte dubtós.
S'està arribant a un consens que afirma que la llengua pot modelar el pensament,
però sol ser en l'àmbit d'una psicologia obscura i predilecta.
No és una qüestió de donar unes altres ulleres per veure el món.
Si fos el cas,
per què aprendre llengües?
Si no canviarà la forma de pensar,
quines serien les altres raons?
Hi ha unes quantes.
Una és que, si vols absorbir una cultura,
si vols beure-te-la, si vols convertir-te en part d'aquesta,
aleshores, tan si la llengua canalitza la cultura o no,
i sembla dubtós,
si vols absorbir una cultura,
has de controlar en certa manera
la llengua mitjançant la qual es transmet la cultura.
No hi ha una altra manera.
Hi ha una il·lustració interessant sobre això.
He d'anar un xic per l'obscur, però, de debò, deuríeu buscar-ho.
Hi ha una pel·lícula d'un director de cine canadenc, Denys Arcand,
a la pàgina posa en anglès "Dennis Ar-cand",
per si voleu buscar-lo.
Va fer una pel·lícula que es deia "Jesús de Montreal".
I molts dels personatges
són enèrgiques, divertides, apassionades, franc-canadenques,
dones francòfones.
Hi ha una escena cap al final,
on han de dur un amic a un hospital de parla anglesa.
A l'hospital han de parlar anglès.
Parlen anglès, però no és la seva llengua materna,
preferirien no parlar anglès.
I el parlen més a poc a poc,
tenen accents, no són idiomàtics.
De sobte, aquests personatges de qui t'has enamorat
es tanquen en si mateixos, són les seves pròpies ombres.
Anar a una cultura
i processar a les persones només a travès d'una cortina opaca
significa que mai s'entendrà la cultura de debò.
I si es diu que centenars de llengües es perdran,
un motiu per aprendre-les
és perquè són els tiquets que ens permetran participar
en la cultura de les persones que les parlen,
només pel fet que és el seu codi.
Doncs aquesta és una raó.
La segona:
s'ha demostrat
que si es parla dues llengües, és menys probable patir demència,
i és provable que es puguin fer mil coses a la vegada.
Aquests són factors que es posen en marxa aviat,
per això hauria de ser coherent
quan pensem en donar classes en un altre idioma als més joves.
El bilingüisme és saludable.
I ara, la tercera:
les llengües són molt divertides.
Molt més divertides del que es diu.
Per exemple, en àrab: "kataba", ell va escriure,
"yaktubu", ell escriu, ella escriu.
"Uktub", escriu, en imperatiu.
Què tenen en comú?
Tots aquests verbs tenen en comú
les consonants que queden enmig com si foren pilars.
Es queden allà,
i les vocals van ballant al voltant de les consonants.
Qui no voldria pronunciar aquestes paraules amb la boca?
El mateix passa amb l'hebreu,
el mateix passa amb la llengua oficial d'Etiòpia, amhàric.
És divertit.
O les llengües ordenen les paraules de forma diferent.
Aprendre a parlar amb diferents ordres
és com conduir per l'altre carril si vas a certs països,
o la sensació que tens quan et poses una flor al voltant dels ulls
i sents el formigueig.
Una llengua et pot donar aquesta sensació.
Per exemple,
"El gat amb barret ve de nou",
un llibre que estic segur que tots rellegim sovint,
com "Moby Dick".
Una frase del llibre diu: "Saps on el vaig trobar?
Saps on estava? Estava menjant-se un pastís al bany,
Sí, n'estava!"
Bé, si ho digueres en xinès mandarí,
seria així,
"Pots saber, vaig on trobar-lo?
Estava bany dins ataconant-se pastís,
Cap error, ataconant-se mastegant!"
És agradable, això.
Imagineu-vos poder fer això, durant anys i anys alhora.
O, heu après alguna vegada cambodjà?
Jo tampoc, però si ho hagués fet,
podria pronunciar amb la boca no només tretze vocals
com l'anglès,
sinó unes 30 de diferents,
ballant i brunzint a la boca cambodjana
com abelles en un eixam.
Això és el que et pot oferir una llengua.
I més concretament,
vivim en una era on mai ha sigut tan fàcil auto-ensenyar-se una llengua.
Normalment, s'havia d'anar a classe,
on hi hauria un professor diligent,
un professor brillant,
però aquesta persona només estava en certs moments
i s'havia d'anar aleshores
i "aleshores" no era molta estona.
S'havia d'anar a classe.
Si no es tenien classes, es tenia una gravació.
Amb aquests em sortiren les dents.
Hi havia massa informació en una gravació,
o un casset,
o inclús aquest antic objecte que es diu CD.
A part dels llibres que no servien per res,
així és com era la cosa.
Avui en dia es pot estar tirat,
tirat al terra de la sala d'estar,
bevent bourbon,
i auto-ensenayarte qualsevol llengua que vulguis
amb lliçons meravelloses com les de Rosetta Stone.
Recomano també el menys conegut Glossika.
Es pot fer a totes hores,
i conseqüentment es pot fer més sovint i millor.
Et pots donar els plaers matinals en diferents llengües
Jo llegeixo tires còmiques de "Dilbert" en diferents llengües cada matí;
això pot millorar les habilitats.
No ho hagués pogut fer fa 20 anys
quan la idea de tenir qualsevol llengua desitjada
a la butxaca,
dins del mòbil,
hauria sonat a ciència ficció per als més sofisticats.
Així doncs, recomano
que us auto-ensenyeu llengües a part de la que estic utilitzant,
perquè mai ha sigut millor moment que ara per fer-ho.
És molt divertit.
No us canviarà les idees,
però farà volar la vostra imaginació.
Moltes gràcies.
(Aplaudiments)