Sunt astronaut.
Am zburat cu naveta spațială de două ori,
și am locuit pe Stația Spațială Internațională pentru aproape șase luni.
Oamenii adesea mă întreabă același lucru: „Cum e în spațiu?”
Ca și cum ar fi un secret.
Spațiul ne aparține nouă tuturor,
și aș vrea să vă ajut să înțelegeți de ce e un loc magic pentru noi toți.
A doua zi după aniversarea mea de 50 de ani
m-am îmbarcat la bordul unei capsule rusești,
în Rusia,
și ne-am lansat în spațiu.
Lansarea e cel mai periculos lucru pe care îl facem,
și e de asemenea cel mai palpitant.
Trei, doi, unu... decolare!
Am simțit fiecare secundă a furiei controlate a acelor motoare de rachetă
în timp ce eram lansați de pe Pământ.
Am zburat din ce în ce mai repede,
până când, după opt minute și jumătate, intenționat, acele motoare se opresc,
kabunk!...
Iar noi suntem imponderabili.
Iar misiunea și magia încep.
Dmitry, Paolo și cu mine înconjurăm Pământul
în micul nostru vehicul spațial,
apropiindu-ne cu grijă de stația spațială.
E un dans complicat la 28.000 de kilometri pe oră
între capsula noastră, de mărimea unei mașini Smart,
și stația spațială, de mărimea unui teren de fotbal.
Ajungem când cele două vehicule se unesc ciocnindu-se ușor.
Deschidem trapele,
ne îmbrățișăm stângaci în gravitația zero,
iar acum suntem șase.
Suntem o familie spațială, o familie instant.
Partea mea favorită când locuiam acolo
era zborul.
Îmi plăcea.
Era ca și cum aș fi fost Peter Pan.
Nu e vorba doar că plutești.
Doar atingerea unui deget
te poate împinge de-a lungul întregii stații spațiale
și apoi te ancorezi cu picioarele.
Unul din lucrurile mele favorite era să plutesc în derivă, în liniște,
prin stația spațială
care bâzâia în timpul nopții.
Mă întrebam câteodată dacă știe că sunt acolo,
doar liniște.
Împărtășirea acestei minuni cu echipajul
era de asemenea o parte importantă pentru mine.
O zi tipică în spațiu începe cu o navetă perfectă.
Mă trezesc, cobor în laborator
și salut cea mai frumoasă priveliște de dimineață.
Este o navetă foarte scurtă, de doar 30 secunde
și nu ne plictisim niciodată să privim pe fereastră.
Cred că ne amintește că suntem, de fapt, aproape de Pământ.
Echipajul nostru a fost al doilea care a folosit brațul robotic canadian
pentru a prinde nava de aprovizionare de mărimea unui autobuz școlar
care conține aproximativ o duzină de experimente diferite
și singura ciocolată pentru următoarele patru luni.
Lăsând ciocolata deoparte, fiecare din aceste experimente
ne permite să răspundem la încă o întrebare științifică
la care nu putem răspunde pe Pământ.
Și astfel, e ca o lentilă diferită
care ne permite să vedem răspunsurile la întrebări cum ar fi:
„Ce este combustia?”
„Ce este dinamica fluidelor?”
Dormitul e încântător.
Poziția mea favorită... poți fi cu susul în jos, pe o parte;
favorita mea: răsucită într-o minge mică și plutind liber.
Spălăm hainele? Nu.
Încărcăm hainele noastre murdare într-o navă de aprovizionare goală
și o trimitem în spațiu.
Baia.
Toată lumea vrea să știe.
E greu de înțeles, așa că am făcut un videoclip scurt,
pentru că am vrut ca copiii să înțeleagă
că principiul vidului salvează situația
și că doar o adiere blândă ajută totul să meargă
unde ar trebui.
Ei bine, în viața reală funcționează.
(Râsete)
Reciclăm? Bineînțeles.
Luăm urina, o stocăm, o filtrăm și o bem.
Și e de fapt delicioasă.
(Râsete)
Stăm în jurul mesei,
mâncăm mâncare care arată rău, dar care de fapt e destul de bună.
Dar faptul că ne adunăm în jurul mesei e important,
cred că atât în spațiu cât și pe Pământ,
pentru că asta leagă un echipaj.
Pentru mine, muzica a fost modul de a rămâne conectată cu restul lumii.
Am cântat un duet între Pământ și spațiu
cu Ian Anderson de la Jethro Tull
la a 50-a aniversare a zborului omului în spațiu.
Păstrarea legăturii cu familia a fost foarte importantă.
Am vorbit cu familia aproape în fiecare zi tot timpul cât am fost acolo,
și chiar i-am citit cărți fiului meu ca o modalitate de a fi împreună.
E atât de important...
Când stația spațială trecea peste Massachusetts,
familia mea ieșea afară
și privea cea mai strălucitoare stea ce traversa cerul.
Când priveam în jos nu-mi puteam vedea casa,
dar însemna mult pentru mine să știu că oamenii pe care îi iubesc cel mai mult
priveau în sus când eu priveam în jos.
Stația spațială, pentru mine, e locul unde misiunea și magia se întâlnesc.
Misiunea, munca sunt pași vitali
în aventura de a merge mai departe de planeta noastră
și obligatorii pentru a înțelege sustenabilitatea aici, pe Pământ.
Mi-a plăcut să fac parte din asta
și dacă aș fi putut să îmi iau familia cu mine,
nu aș mai fi venit acasă niciodată.
Astfel, panorama de pe stație mi-a arătat
că suntem toți din același loc.
Cu toții avem rolul nostru de jucat.
Deoarece Pământul e nava noastră.
Spațiul e casa noastră.
Și noi suntem echipajul navei spațiale Pământ.
Vă mulțumesc!
(Aplauze)