Аз съм астронавт.
Летях на космическа совалка два пъти
и живях на Международната космическа станция почти шест месеца.
Хората често ми задават един и същ въпрос, който е "Какво е в космоса?"
все едно е някаква тайна.
Космосът принадлежи на всички нас
и искам да ви помогна да разберете защо това пространство е магия за всички нас.
Денят след 50-ия ми рожден ден
се качих на борда на руска капсула
в Русия
и се изстрелях в космоса.
Изстрелването е най-опасното нещо, което правим,
също е и най-вълнуващото.
Три, две, едно... изстрелване!
Усетих всяка частица от контролираната мощ на ракетните двигатели
докато ни изтласкваха от Земята.
Движехме се все по-бързо и по-бързо
докато, след 8 и половина минути, напълно умишлено, двигателите спряха --
хоп! --
и сме в безтегловност.
И мисията и магията започват.
Дмитри и Паоло, и аз обикаляме Земята
в нашия малък космически апарат,
насочвайки се внимателно към космическата станция.
Това е сложен танц със скорост 17,500 мили в час
между нашата капсула с размер на автомобил Смарт
и космическата станция с размери на футболно игрище.
Пристигаме, когато двете съоръжения се скачват с мек звук.
Отваряме люковете,
прегръщаме се неловко при нулева гравитация,
вече сме шест.
Ставаме космическо семейство, веднага.
Любимата ми част от живота горе
е летенето.
Обикнах го.
Все едно си Питър Пан.
Не става въпрос за носенето във въздуха.
Един досег с пръст
може да те изтласка през цялата космическа станция
и тогава някак се присвиваш с пръстите на краката си.
Едно от любимите ми неща беше тихото носене
през космическата станция,
която жужеше през нощта.
Понякога се чудех дали тя знаеше, че аз съм там,
просто беше тиха.
Но споделянето на това чудо с останалите членове на екипа
също беше част от онова, което беше важно за мен.
Типичен ден в космоса започва с идеалния път до работа.
Събуждам се, навигирам до лабораторията
и поздравявам с най-хубавата сутрешна гледка.
Това е наистина бързо пътуване, едва 30 секунди до работа,
и никога не се уморяваме да гледаме през прозореца.
Мисля, че ни напомня колко близко сме всъщност до Земята.
Нашият екип беше втория, използвал канадска ръка робот
за да захване кораб за доставки с размерите на училищен автобус,
носещ в себе си около дузина различни експерименти
и единственият шоколад, който щяхме да видим следващите четири месеца.
Сега, нека оставим шоколада настрани, всеки един от тези експерименти
позволяваше да се отговори на още един научен въпрос,
който не можем да решим тук долу на Земята.
Това е различна гледна точка,
която ни позволява да видим отговорите на въпроси като
"Ами изгарянето?"
"Ами динамиката на флуидите?"
Спането е прекрасно.
Любимото ми - може да спите с главата наопаки, надясно --
любимото ми: свит на малка топка, реещ се свободно.
Пране? Не.
Зареждаме мръсните си дрехи в празен кораб за доставка
и го изпращаме в космоса.
Банята.
Не всички искат да знаят.
Трудно е да се разбере, затова направих кратко видео,
защото исках децата да разберат,
че принципът на вакуума е героят на деня
и че лек бриз помага на всичко да отиде,
там където трябва да отиде.
Е, в реалния живот става така.
(смях)
Рециклиране? Разбира се.
Взимаме урината си, съхраняваме я, филтрираме я и след това я пием.
И всъщност е вкусна.
(смях)
Седим около масата,
ядем храна, която изглежда зле, но в действителност е много вкусна.
Но събирането ни около масата е важното.
Мисля, че както в космоса, така и на Земята,
защото това е нещото, което сплотява екипажа.
За мен музиката ме свързваше с останалата част от света.
Изсвирих дует между Земята и космоса
с Иън Андерсън и Джетро Тъл
за 50-годишния юбилей от човешките полети в космоса.
Връзката със семейството беше толкова важна.
Говорех със семейството си почти всеки ден през периода си на станцията
и дори четях книги на сина си, като начин просто да бъдем заедно.
Много важно.
Когато космическата станция преминаваше над Масачузец,
семейството ми излизаше навън
и гледаха най-ярката звезда, плаваща над небосклона.
И когато поглеждах надолу, не виждах къщата си,
но за мен значеше много да знам, че хората, които най-много обичам,
гледаха нагоре докато аз гледах надолу.
Космическата станция за мен е мястото, където мисия и магия стават едно.
Мисията, работата са важните стъпки
в опитите ни да отидем отвъд планетата ни
и задължително условие за разбирането ни за устойчивост тук на Земята.
Хареса ми да съм част от това
и ако можех да взема семейството си с мен,
никога не бих се прибрала у дома.
И моята гледка от станцията ми показа
че всичко сме от едно и също място.
Всички имаме своите роли.
Защото Земята е нашият кораб.
Космосът е нашият дом.
И ние сме екипажът на кораба Земя.
Благодаря ви.
(аплодисменти)