Ræk hånden op hvis du nogensinde er blevet spurgt:
"Hvad vil du være når du bliver voksen?"
Hvis nu du skulle gætte,
hvor gammel vil du så sige, at du var første gang du fik det spørgsmål?
I kan bare bruge fingrene.
Tre. Fem. Tre. Fem. Fem. Okay.
Ræk nu hånden op hvis spørgsmålet
"Hvad vil du være når du bliver voksen?"
har gjort dig utilpas på nogen måde.
(Latter)
Enhver form for utilpashed.
Jeg er en som aldrig har kunne svare på spørgsmålet
"Hvad vil du være når du bliver voksen?"
Ser i, problemet er ikke, at jeg ikke have nogle interesser -
det var, at jeg havde for mange.
I gymnasiet kunne jeg lide engelsk og matematik og billedkunst og jeg lavede -
hjemmesider og spillede i guitar i et band som hed Frustrated Telephone Operator.
Måske har i hørt om os.
(Latter)
Dette fortsatte efter gymnasiet
og på et tidspunkt lagde jeg mærke til et mønster ved mig selv:
jeg blev interesseret i et område
og jeg dykkede ind, blev helt opslugt,
og jeg blev ret god til hvad end det nu var
og så ramte jeg dette punkt hvor jeg startede med at kede mig selv.
Og normalt ville jeg prøve at blive ved alligevel
fordi jeg allerede havde brugt så meget tid og energi
og nogle gange penge på dette interesseområde.
Men efterhånden blev denne form for kedsomhed,
denne følelse af at, ja, jeg har styr på det her, det er ikke udfordrende længere -
den ville blive for meget.
Og så ville jeg droppe det.
Men så ville jeg blive interesseret i noget andet,
noget helt ubeslægtet, og jeg ville dykke ind i det
og blive helt opslugt og føle "Yes! Jeg har fundet min ting,"
og så ville jeg igen ramme det punkt hvor jeg ville begynde at kede mig.
Og til sidst ville jeg droppe det.
Men så ville jeg opdage noget nyt og helt anderledes
og dykke ind i det.
Dette mønster gjorde mig nervøs
af to grunde.
Den første var, at jeg ikke var sikker på
hvordan jeg skulle få en karriere ud af alt det her.
Jeg troede, at jeg i sidste ende skulle vælge én ting,
droppe alle mine andre passioner,
og bare modvilligt acceptere at kede mig.
Den anden grund til, at det gjorde mig så nervøs
var en smule mere personlig.
Jeg var bekymret for at der var noget galt med det her
og at der var noget galt med mig fordi jeg ikke kunne holde mig til én ting.
Jeg var bekymret for, at jeg var bange for -
at binde mig eller, at jeg var for spredt eller saboterede mig selv,
bange for min egen succes.
Hvis du kan relatere til min historie og disse følelser,
vil jeg gerne have, at du spørger dig selv
om det jeg ville ønske jeg havde spurgt mig selv om.
Spørg dig selv hvor du lærte at beslutte hvad der var forkert og unormal
i at lave mange ting.
Jeg skal fortælle dig hvor:
du lærte det fra kulturen.
Vi bliver først spurgt "Hvad vil du være når du bliver voksen?"
når vi er omkring fem år.
Og sandheden er, at alle er ligeglade med hvad du siger i den alder.
(Latter)
Det er set som et uskyldigt spørgsmål,
der gives til små børn for at få et sødt svar,
såsom "Jeg vil være en astronaut" eller "Jeg vil være en balletdanser"
eller "Jeg vil være en pirat."
Indsæt et hvert fastelavnskostume her.
(Latter)
Men dette spørgsmål bliver stillet til os igen og igen som vi bliver ældre
på forskellige måder - for eksempel gymnasieelever bliver måske spurgt
hvad de vil vælge at læse videre som på universitetet.
Og på et tidspunkt går
"Hvad vil du være når du bliver voksen?"
fra at være det søde og uskyldige spørgsmål det var engang
til at være det som holder os oppe om natten.
Hvorfor?
Ser i, mens dette spørgsmål inspirerer børn til at drømme om hvad de kan blive,
inspirerer det dem ikke til at drømme om alt det de kunne blive.
Faktisk er det lige omvendt,
fordi når du spørger en om hvad de gerne vil være
så kan man ikke svare 20 forskellige ting
selvom voksne med gode hensigter nok vil grine og sige:
"Åh, hvor sødt men du kan ikke være en violinbygger og en psykolog.
Du bliver nød til at vælge."
Dette er Dr. Bob Childs -
(Latter)
og han er lutbygger og psykoterapeut.
Og dette er Amy Ng, redaktør på et magasin, illustrator, entreprenør,
underviser og art director.
Men de fleste børn hører ikke om denne slags folk.
Det eneste de hører
er, at de bliver nød til at vælge.
Men det er mere end det.
Forestillingen om det snævert fokuserede liv
er meget romantiseret i vores kultur.
Det er denne idé om skæbne eller ens sande kald
idéen om at vi hver har én stor ting
som det er meningen, at vi skal lave her på jorden
og det skal finde ud af hvad den ting er
og så dedikere dit liv til det.
Men hvad nu hvis du er en som ikke er bygget på denne måde?
Hvad hvis der er en masse forskellige emner som du er nysgerrig omkring
og mange forskellige ting du gerne vil?
Så er der ikke plads til en som dig i denne konstruktion.
Og så føler du dig måske alene.
Måske føler du, at du ikke har et formål.
Og du føler måske at der er noget galt med dig.
Der er intet galt med dig.
Du har et multipotentiale.
(Latter)
(Klapsalver)
En med et multipotentiale er en med mange interessere og kreative udfoldelser.
Det er lidt af en mundfuld at sige.
Det hjælper hvis du deler det op.
Multi og potentiale.
Man kan også bruge et af de andre termer der betyder det samme,
såsom polyhistor, renæssancemenneske.
Faktisk så under renæssanceperioden
var det set som ideelt at udmærke sig i flere discipliner.
Barbara Sher kalder os "skannere."
Brug lige det term du har lyst til, eller opfind dit eget.
Jeg bliver nødt til at sige, at jeg finder det passende, at vi
som fællesskab ikke kan finde en samlet identitet.
(Latter)
Det er let at se ens multipotentiale
som en begrænsning eller en sygdom som du bliver nødt til at overvinde.
Men det jeg har lært, ved at snakke med folk
og skrive om disse idéer på min hjemmeside,
er at der nogle gevaldige fordele ved at være sådan her.
Her er tre
multipotentiale superkræfter.
Første: idésyntese.
Altså, kombinerer to eller flere felter
og så skabe noget nyt der i mellem.
Sha Hwang og Rachel Binx trak på deres fælles interesser
i kartografi, data visualisering, rejse, matematik og design,
da de grundlagde Meshu.
Meshu er et firma der laver skræddersyede, geografisk-inspirerede smykker.
Sha og Rachel fandt på denne unikke idé
ikke på trods af, men på grund af deres blanding af færdigheder og erfaringer.
Innovation sker mellem felter.
Det er der nye idéer kommer fra.
Og folk med multipotentiale, med alle deres erfaringer,
har adgang til mange af disse områder mellem felter.
Den anden multipotentiale superkraft
er hurtig læring.
Når multipotentielle personer bliver interesseret i noget
gør vi det i stor stil.
Vi observerer alt hvad vi kan få fat i.
Vi er også vant til at være begyndere,
fordi vi har været begyndere så mange gange før,
og det betyder at vi er mindre bange for at prøve nye ting
og træde ud af vores komfortzone.
Ydermere så kan mange færdigheder bruges på tværs af flere discipliner,
og vi tager alt hvad vi har lært med til de nye felter vi jagter,
så vi starter sjældent helt forfra.
Nora Dunn rejser fuldtid og er freelance skribent.
Som pianist som barn styrkede hun sin fantastiske evne
til at udvikle muskelhukommelse.
Nu er hun den hurtigste maskinskriver hun kender.
(Latter)
Før hun blev skribent var Nora en finansiel rådgiver
Hun var nødt til at lære detaljerne ved salg
da hun startede sin praksis
og disse evner hjælper hende nu til at skrive fængende salgstaler til redaktører.
Det er sjældent spild af tid at opsøge noget du er draget af,
selvom du ender med at droppe det.
Du kan måske bruge den viden i et helt andet felt
på en måde du ikke kunne have forudset.
Den tredje multipotentielle superkraft
er tilpasning;
altså, evnen til at udvikle dig til det du har brug for at være
i en given situation.
Abe Cajudo er nogle gange instruktør, nogle gange webdesigner,
nogle gange Kickstarter konsulent, nogle gange underviser,
og nogle gange, åbenbart, James Bond.
(Latter)
Han er værdifuld fordi han er dygtig.
Han er endnu mere værdifuld fordi han kan påtage sig flere roller,
afhængig af hans kunders behov.
Fast Company magazine identificerede tilpasning
som den aller vigtigste færdighed at udvikle for at trives
i det 21. århundrede.
Den økonomiske verden ændrer sig så hurtig og uforudsigelig
at det er de personer og organisationer der kan dreje sig
efter markedets behov der virkelig vil trives.
Idé syntese, hurtig læring og tilpasning:
tre færdigheder som personer med multi- potentiale er gode til,
og tre færdigheder de måske mister hvis de bliver tvunget til et smalt fokus.
Som samfund har vi en grundlæggende interesse i at opmuntre folk med multi-
-potentiale til at være sig selv.
Vi har en masse komplekse, fler- dimensionale problemer i verden lige nu,
og vi har brug for kreative, uden-for- boksen tænkere til at tackle dem.
Lad os sige at du inderst inde er en specialist.
Du kom ud af din mors mave med vished om at du ville være pædiatrisk hjernekirurg.
Bare rolig - der er heller ikke noget galt med dig.
(Latter)
Faktisk så er nogle af de bedste hold sammensat af en specialist
og personer med multipotentiale.
Specialisten kan dykke dybt og implementere idéer,
mens den med multipotentiale kan tilføre projektet en bred viden.
Det er et smukt makkerskab.
Men vi burde alle designe vores liv og karrierer
så det passer med hvordan vi er skruet sammen.
Og desværre er folk med multipotentiale i stor stil opfordret
til simpelthen at være mere ligesom deres specialist kollegaer.
Så med det sagt,
hvis der er én ting I skal tage med jer fra denne præsentation,
håber jeg at det er denne:
omfavn den måde du er skruet sammen på, hvordan det end måtte være.
Hvis du inderst inde er en specialist,
så skal du naturligvis specialisere dig.
Det er sådan du vil arbejde bedst.
Men til jer med multipotentiale her i lokalet,
inklusiv jer som måske lige har fundet ud af
at i har det i løbet af sidste 12 minutter, -
(Latter)
til jer siger jeg:
omfavn jeres mange passioner.
Følg jeres nysgerrighed.
Udforsk grænserne.
Omfavnelse af den vi er fører til et gladere, mere autentisk liv.
Og måske endnu vigtigere -
personer med multipotentiale, verden har brug for os.
Tak.
(Klapsalver)