אחד הנושאים החמים ביותר בקורסים ובספרים בימינו,
בכל הקשור לתקשורת מנהיגות,
הוא המושג של נוכחות ניהולית.
מה זה אומר? איך מגדירים את זה?
והאם ניתן ללמד או ללמוד את זה?
המרכז לכשרון חדשנות זיהה שלושה רוצחים עיקריים של זה:
הופעה, מיומנויות תקשורת וגרביטאס.
גרביטאס אלה הם דברים כמו "האם למילים שלכם יש שיניים?"
"האם אתם מסוגלים לקבל את ההחלטות הקשות ולדבוק בהן?"
אחד החלקים החסרים
כאשר אתם חושבים על מה שמשולב באמת בין השורות של מושגים רחבים
כמו מיומנויות תקשורת וגרביטאס
היא נוכחות ניהולית קולית, כפי שאני מכנה זאת.
זו החוליה החסרה.
איך אתם נשמעים כשאתם מקבלים את החלטות קשות אלה?
האם אופן ההעברה מחזק את המסר שלכם ומבסס את התדמית שאתם רוצים?
או שהוא מערער אותה?
מה קורה אם אני מנסה לנטרל מצב מתוח ואני אומרת:
"בסדר, כולם פשוט תירגעו עכשיו, אנחנו צריכים להעריך את המצב מחדש . "
במקרה הגרוע ביותר, אני פשוט מוסיפה שמן למדורה,
ובמקרה הטוב, תוכלו מאוחר יותר להציע בעדינות שאעבור לקפה נטול קפאין.
זה על האופן בו אנו מתחברים.
אני בסופו של דבר עובדת הרבה עם אנשים
שמתכוננים למצגות ולמסיבות עיתונאים,
והם מצהירים הצהרות כמו:
"אנחנו מאוד נלהבים
לסייע לילדים ולשפר את איכות בתי הספר שלנו."
ואני חושבת לעצמי: "באמת? מכיוון שאתם הייתם יכולים לעבוד עליי. "
יש טענה של תשוקה, אבל אין ראיות לכך.
הבעיה היא בניתוק
בין בחירת המילים והביצוע שלהם, ההעברה שלהם.
וזה יוצר בעיה של אמינות.
כעת, יש מחקר היסטורי ומכונן שהתבונן על רגשות ועמדות
כתוצאה מהעקביות או מאי ההתאמה
בסממני הודעות מילוליים ולא מילוליים.
ומה שהם גילו היה
שכאשר הם מבקשים מאנשים להעריך את הדוברים
עד כמה, נראה להם, שהדובר נשמע אמין, או לא
38% מהערכה זו היו מבוססים על הטונאליות של קולו של הדובר.
הטונאליות היא משהו כמו העליות והירידות בדפוסי האינטונציה שלכם.
בניגוד לכך, רק 7% מהחלטות אלה
היו מבוססות על המילים שהדוברים בחרו,
ו-55% האחרים הסתכלו על סממנים לא מילוליים,
שהיו מבוססים על סממנים לא מילוליים כמו היציבה שלכם, קשר עין שלכם, וכו '
כעת, זהו מחקר.
אנחנו חייבים להיות זהירים כי רבים אוהבים לצטט את זה לא-נכון.
ותשמעו אנשים שמצהירים הרבה הצהרות
כמו: "טוב, כידוע, 55% מכל תקשורת הם בלתי מילוליים."
זה לא מדוייק וזה לא מה שהמחקר דיבר עליו.
אבל מה שאנחנו יכולים לקחת ממחקר זה,
ומהרבה מחקרים שנעשו מאוחר יותר בתחום זה
זו החשיבות שיש בלהישמע אמין.
כעת, ארצה שתחשבו על זה
בהקשר של האופן בו אתם עצמכם מתכוננים לאיזושהי פרזנטציה.
האם אתם משקיעים 38% מזמנכם בעבודה על אופן מסירת הדברים שלכם?
אם הינכם כמו רוב האנשים,
כנראה שתבלו את רוב הזמן, אם לא את כולו,
בעבודה על התוכן שלכם, ראשי הפרקים התסריט, שקופיות הפאורפוינט שלכם,
כדי לוודא שיש לכם גרפיקה מגניבה וכמה אנימציות מדהימות,
גורסים את הנתונים שלכם לתוך הגליונות האלקטרוניים שלכם.
אבל אז, אחרי כל העבודה הזאת,
אנחנו איכשהו מאלתרים זאת בתקווה שזה יהיה מספיק טוב.
ובסופו של דבר זה פשוט חלש יחסית,
וזה יכול לערער הן את מטרותיכם המיידיות ואת היעדים,
כמו גם את הדימוי והמוניטין שלכם לטווח הארוך.
העובדה היא, שאם אתם רוצים להראות כמנהיגים,
עליכם להישמע כמנהיגים.
עליכם להפגין נוכחות ניהולית קולית.
עכשיו, חלק מנוכחות ניהולית קולית
הוא היכולת לקרוא קהל ולזהות את סוג האדם
שממנו הם יהיה הכי פתוחים לקבל את המסר שלכם,
ואז לנסות להבין כיצד סוג זה של אדם יישמע.
עכשיו, במידה מסוימת, כולנו נולדים עם הקול שיש לנו,
אבל יש לנו הרבה שליטה על האופן בו אנו משתמשים בו.
מרגרט תאצ'ר היא דוגמא מצוינת לכך.
היא הייתה האישה הראשונה בפרלמנט בריטי,
והיא ספגה הרבה לעג ממתנגדיה
עם ביטויים כמו: "חושבני שהליידי צווחת יותר מדי"
משום שכשהיא התלהבה בנקודות מסוימות בטענתה,
קולה עלה גבוה ונעשה צורם למדי.
לכן, כאשר היא החליטה לרוץ לראשות ממשלה,
היא עבדה עם מורה מהתיאטרון הלאומי
שעזר לה להנמיך את גובה הצליל במטרה להישמע סמכותית יותר.
וזה באמת חשוב
כי לקול יש השפעות קוגניטיבית ורגשיות על השומע.
בואו ונתחיל עם הקוגניטיבית
דברנו על הטונאליות, 38% אלה, העליות והמורדות בקול שלכם.
ואם אנחנו משתמשים בזה באופן אסטרטגי,
אנו יכולים למעשה לעזור למאזין להתמקד
על המילים החשובות ביותר והחלקים החשובים של המסר
מה שמקל על אופן העיבוד
ועוזר להם להבין ולזכור באופן פוטנציאלי את מה שאנחנו אומרים
ויכולה להיות לזה השפעה משכנעת.
כאשר אנו מקשיבים לנאום,
אנו מעבדים אותו במה שמכונה יחידות טון או נתחים.
ואנחנו מתחילים קודם כל על ידי התקבעות על דפוס האינטונציה
ועיגון מה שאנו מקשיבים לו עד למקום הפסגות הגבוהות האלו,
ולאחר מכן, במידת הצורך,
אנו מאפשרים לדמיוננו להשלים את כל מה שעשוי להיות בעומקי הקול הנמוכים.
דוגמא לכך היא במילות של שיר.
כולנו היינו במצב הזה
שזימרנו עם השיר האהוב עלינו
ולפתע הבנו, או שמישהו אולי מציין לא כל כך בנימוס
ששרנו לא נכון את המילים.
הייתם במצב כזה פעם?
הרבה הנהונים.
יש שיר קלאסי,
"איזה עולם נפלא" של לואי ארמסטרונג.
אני חושבת שכל אחד מכיר אותו.
ובו ישנה שורה שמדברת על:
"היום הבהיר והמבורך והלילה האפל והמקודש."
אבל כשהייתי ילדה חשבתי שהשורה אומרת:
"היום הבהיר והמבורך והכלבים אומרים לילה טוב."
(צחוק)
עכשיו, האם זה איכשהו הגיוני?
לא, אבל קיבלתי את זה, בין השאר משום שבראש ובראשונה,
זה תואם את דפוסי האינטונציה האלה וגם תואם את פסגות גובה הצליל,
את התנועות, את ההברות שנמצאות בפסגה.
ואז, בחלקים שהיו פחות בולטים,
שהיו פחות מודגשים, בעמקים של גובה הצליל,
הרשיתי לעצמי להמציא את השאר.
זה גם מסביר מדוע נואמים אפקטיביים, כאשר הם מדברים,
ידגישו את המילים החשובות ביותר עם גובה צליל גבוה יותר.
כעת, טונאליות, אם אנו משתמשים בה באופן אסטרטגי,
יכולה להיות לה השפעה טובה על הרושם הראשון שאנו משאירים
בנסיון לבסס את עצמנו כמנהיגים
מהרגע שאנו פוגשים מישהו.
זה ממש חשוב, כמובן,
להשאיר רושם ראשוני חזק, בלתי נשכח.
אבל זה קשה כאשר הרבה אנשים מרגישים
שהם אינם טובים אפילו בלזכור שמות של אנשים.
האם אי פעם אתם מרגישים כך?
טוב, אני עומדת לפטור אותכם בערך ממחצית מהאשמה הזו.
וזה בגלל שרוב האנשים כשהם מציגים את עצמם בפניכם,
הם מבטאים לא נכון את השמות שלהם.
טוב, ובכן, אולי לא באופן שגוי מבחינה טכנית
אבל הם מבטאים אותם תוך שימוש בקצב ודפוס אינטונציה
שמקשה עליכם להבין מה הם אומרים.
ואגב, אני פוטרת אותכם רק ממחצית האשמה
משום שבמחצית השנייה של הזמן
אתם הם אלה שמציגים את עצמכם בפני מישהו אחר.
לכן, אם אני רוצה לדעת שאני מציגה את עצמי
ועוזרת למאזין באמת להבין את שמי,
ועל ידי הבנה
יש תקווה שהם יוכלו לזכור אותו, ועל ידי כך יזכרו אותי,
אני רוצה להתחיל כשאני נותנת לקול שלי לעלות,
למעלה כך, בשמכם הפרטי, כאילו כדי לומר, "אני לא סיימתי עדיין,"
ואז, בגובה, תהיה לנו הפסקה קטנה,
הפסקה קטנה זו שתאפשר להפוגת קול לציין גבול מילה,
ואז, בשם המשפחה שלנו, נרצה להנמיך, נאפשר לקול לרדת,
כאילו לומר, "וכעת סיימתי,"
כאילו שאתם שמים נקודת מיקום קטנה בסוף.
אז במקום לטשטש את האופן בו אתם מציגים את עצמכם,
כמו, "הי, שמי לורה סיקולה" ובלה, בלה, בלה,
אני רוצה להתמקד ולעזור למאזין להבין,
וכך, אעשה כל שביכולתי לומר להם, "הי שמי הוא לורה סיקולה."
ותהיו מופתעים מההבדל שאסטרטגיה טונאלית זו יכולה לעשות
אפילו במשהו כל כך קטן.
כמובן, שאם אנו משתמשים באינטונציה שלנו באופן אקראי,
ושמים זאת במקום הלא נכון,
אנו יכולים לקבל את האפקט ההפוך.
אנו יכולים להסיט את תשומת לבו של המאזין ממה שהכי חשוב,
ולהקשות עליהם לעבד את מה שאנחנו אומרים.
ואחת מהדוגמאות הנפוצות ביותר, ולדעתי אחת מהמעצבנות,
שהופכת להיות רווחת בחברה בימינו
זו התופעה שנקראת "אפ-ספיק," (דיבור עולה)
הידועה גם כ"אפ-טוק", או יותר מבחינה טכנית כסיומת שמתרוממת לגובה.
וזה הדפוס שבו אנשים, מדברים
ונוהגים להוסיף טונים דמויי שאלה
בסיומת של כל הביטויים והמשפטים שלהם,
"אתם יודעים" כאילו הם מציעים
צרורות של "אוקיי", ו"נכון" קטנים,
בזה אחר זה,
כאילו יש סוג של חוסר ביטחון עמוק
וצורך פתולוגי באימות קבוע?
(צחוק)
אתם יודעים?
הבעיה בדיבור כזה היא שמה שבסופו של דבר הופך מודגש
הוא רק מה שבאופן אקראי נופל בסופו של המשפט.
זה לא עוזר לאף אחד לעבד את מה שאתם אומרים.
ועלייה מתנגנת מונוטונית זו שוב ושוב יכולה להיות די מהפנטת
וכך, לאחר זמן מה אנחנו לא באמת יודעים
אם הקהל בכלל מקשיב למשהו ממה שאנו אומרים, שלא לדבר על מה.
אגב, אני צריכה גם לציין
שזה לא רק סוג סגנון של"פרחה",
כפי שנראה שהרבה אנשים מייחסים לו אותו.
בימינו יותר ויותר, פשע ווקאלי זה כלפי האנושות
מתבצע על ידי גברים ונשים, זקנים וצעירים,
משכילים מאד ופחות משכילים.
אז מזל טוב חברים, סגרתם את הפער המגדרי.
ממש דרך להנהיג!
(צחוק)
אז משם, אחד מהנושאים האחרים
הוא שכאשר אנשים, כמובן, שומעים "אפ-ספיק"
הם נוטים שתהיה להם תגובה שלילית ואפילו תגובה מהבטן.
זו לא רק אנטי תזה של סמכות קולית,
זה כמעט כמו המקבילה של תלתול שיער עצבני
לכן, כאשר לאנשים יש תגובה מהבטן,
זה יביא אותנו עכשיו לדבר על ההשפעות הרגשיות של הקול
בואו ונתחיל עם חשיבה על אנשים מסוימים שיש להם קולות ממש ברורים.
נתחיל עם ג'יימס ארל ג'ונס
שידוע אולי בעיקר כקולו האיקוני של דארת ויידר.
כעת, לדעתי, עם קול הבס העמוק העשיר הזה שיש לו,
הוא יוכל לקרוא את רשימת החומרים המרכיבים שמאחורי בקבוק שמפו
וזה יישמע כמו שירה.
אבל הוא כנראה לא היה כה מוצלח
לו היה מנסה לשחק את תפקידו של אלמו ברחוב סומסום.
(צחוק)
מה לגבי מישהי כמו פראן דרשר
עם הקול הבכייני המאנפף, שאי אפשר לטעות בו, היישר מקווינס, ניו יורק?
היא הייתה מצוינת בטלוויזיה כנני,
אבל היא כנראה תהיה פחות מוצלחת כדארת ויידר.
האם אתם יכולים לדמיין אותה עומדת מעל לוק סקייווקר ואומרת,
"לוק, אני אביך!".
(צחוק)
זה פשוט כל כך לא עובד!
זה קול גדול לאתנחתא קומית
אבל זה לא הקול שבהכרח אתם רוצים לפגוש
כשאתם מחפשים מנהל לוויות.
זה הכל עניין של הקשר.
בהקשר של לוויה אתם מחפשים מישהו שנשמע סימפתטי,
שנשמע חומל, שנשמע כמו מי שאתם יכולים לסמוך עליו
לדאוג לכם ולמשפחתכם בזמן שיש לכם את הצורך הרגשי הגדול ביותר
והבעיה היא,
שכאשר אנו מוצאים מישהו עם קול שלא נעים לנו לשמוע
או איכשהו נראה שחסרים לו המאפיינים
של סוג האדם אותו אנו מחפשים, -אינו נשמע כאותו אדם.
אנו יכולים לכוון אותו החוצה.
אנו יכולים איכשהו לכבות אותו,
ואיננו רוצים אפילו לשמוע את יתרת המסר,
לא משנה עד כמה המידע הוא חשוב.
שלא במודע, אנו באמת רוצים שקולו של הדובר יהיה תואם למסר.
עכשיו, האם זה אומר שניהול נוכחות קולית משמעה עניין של משחק?
לא, להיפך, זה ההיפך הגמור.
עליכם להיות אוטנטיים, עליכם להיות עצמכם.
אבל המפתח הוא לזהות
אילו חלקים של אישיותכם צריכים לזרוח החוצה ברגע מסוים
וכיצד להעביר זאת באמצעות קולכם וסגנון הדיבור שלכם.
עכשיו, אתם מקשיבים לי כאן היום
בין השאר משום שהאופן בו אני מציגה את הדברים בפניכם נראית לכם הגיונית.
ותואמת את הציפיות שלכם לאופן שבו מרצה ב-TED צריך להישמע.
אבל איני יכולה להשתמש באותו סגנון דיבור כשאני מדברת אל אחייני בן ה-3.
הוא יתפלא מה קורה לדודה לורה כי אינני נשמעת כיפית יותר,
והוא כנראה יפסיק לשחק איתי.
אבל בה בעת אינני יכולה לבוא לכאן היום
ולדבר אליכם באותו אופן שאני מדברת אליו.
האם תוכלו לדמיין אם פתחתי כשאני אומרת:
"הי כולם, יש לי רעיון גדול!
בואו ונדבר על ניהול נוכחות קולית!"
(צחוק)
תחשבו כמו," את צוחקת עלינו? מי המטורפת הזו?
מה כבר היא יכולה לדעת על מנהיגות או ניהול כלשהו?
ולצורך העניין, מי הזמין אותה?"
ודרך אגב, אלה היו הם.
(צחוק)
אני קוראת לזה " הפעלת הקול הפריזמתי שלכם."
בסופו של דבר אני לא משחקת
זה רק עניין של זיהוי
ומודעות לצרכים השונים והציפיות השונות של שני הקהלים.
ואז לזהות אילו חלקים מהאישיות שלי
אני רוצה להעביר אליכם וכיצד,
במטרה להבטיח את הפתיחות שלכם למסר שלי.
ובכל הנוגע לרעיון הגדול, למטפורה, לקול הפריזמתי
במובנים רבים, באותה דרך שאור לבן עובר דרך פריזמה
ונשבר לכל צבעי הקשת שמרכיבים את האור הלבן,
כשהאור הלבן של אישיותכם
עובר דרך הפריזמה של הקשרי מצב מסוימים,
עליכם להסתכל על כל הצבעים הזמינים,
כל החלקים השונים של אישיותכם,
ולהחליט איזה מהם אתם צריכים להדגיש ברגע מסוים וכיצד.
במטרה להיות יותר אפקטיבי ומתאים לאותו רגע.
ואם אתם יכולים להבין כיצד לעשות זאת בהצלחה,
אז תוכלו ליצור קול מנהיגותי, ייחודי, ואוטנטי משלכם
תודה.
(מחיאות כפיים)