Ha Kubáról hallanak,
mire gondolnak?
Veterán autókra?
Jó szivarokra?
Gondolhatnak egy híres baseball játékosra.
És ha Észak-Koreáról hallanak?
A rakétakísérletekre gondolnak,
vagy hírhedt vezetőjükre,
esetleg annak jó barátjára, Dennis Rodmanre.
(Nevetés)
Egyvalami bizonyára nem jut eszükbe:
ország-jövőkép,
nyitott gazdaság,
amelyben fogyasztási cikkek széles köre megfizethető áron eljuthat a polgárokhoz.
Nem az a témám, hogyan jutottak el ezek az országok mai állapotukig.
Csak példaként említem őket olyan országokra és állampolgárokra,
akikre hatást gyakorolt, mégpedig negatív hatást,
az importot korlátozó és a hazai ipart védő
kereskedelempolitika.
Mostanában számos ország beszél
az import korlátozásáról
és a helyi, hazai ipar védelméről.
Ha úgy vesszük, jól hangzik mint szlogen,
de ez valójában protekcionizmus.
Sokat hallottunk róla a 2016-os elnökválasztás alatt.
Hallottunk róla a Brexit-viták alkalmával,
és legutóbb a francia választások idején.
Kétségkívül nagyon fontos téma lett,
amely a világon mindenütt napirenden van,
és számos politikaivezető-jelölt
hirdet olyan programot, amely jó dolognak tartja a protekcionizmust.
Meg tudom érteni, miért gondolják, hogy a protekcionizmus jó,
hiszen a kereskedelem néha tisztességtelennek tűnik.
Egyesek a kereskedelmet okolják
bizonyos problémákért, melyeket itt az USA-ban tapasztalatunk.
Évek óta halljuk,
hogy megszűnnek nálunk a jól fizető gyártóipari munkahelyek.
Sokan úgy vélik, azért hanyatlik a gyártóipar az USA-ban,
mert a vállalatok kihelyezik tevékenységüket
olcsó munkaerejű országokba,
például Kínába, Mexikóba, Vietnamba.
Azt is gondolják, hogy a szabad- kereskedelmi egyezmények,
mint pl. a NAFTA
vagy a Csendes-óceáni Partnerség,
nem mindig tisztességesek, mert megengedik,
hogy a vállalatok visszaimportálják az olcsón megtermelt terméket
az USA-ba és más országokba, ahonnan elvették a munkahelyeket.
Az a benyomás keletkezik, hogy az exportőrök nyernek,
az importőrök veszítenek.
A valóság azonban az,
hogy a gyártóipar teljesítménye
növekszik az USA-ban,
mégis munkahelyeket veszítünk.
Sok munkahelyet veszítünk.
2000-től 2010-ig
5,7 millió gyári munkahely szűnt meg.
De nem azért, amiért feltételezhetnénk.
Az ohiói Toledóban élő Mike Johnson
nem a mexikói Monterreyben élő
Miguel Sanchezzel szemben vesztette el munkáját a gyárban.
Nem.
Mike egy géppel szemben vesztette el munkáját.
A gyártóipari munkahelyek 87%-a
azért vált feleslegessé, mert automatizálás révén
növeltük a termelékenységet.
Ez azt jelenti, hogy tízből egy gyári munkahely elvesztése
származik termelés kihelyezéséből.
Nos, ez nemcsak amerikai jelenség.
Nem.
Az automatizálás a világ minden országában
minden gyártósorra eljut.
De tulajdonképpen értem én:
ha valaki elvesztette munkáját,
és azt olvassa az újságban,
hogy egykori cége nyélbe ütött egy üzletet Kínával,
könnyen arra a következtetésre jut,
hogy egy az egyben lecserélték.
Amikor ilyen történeteket hallok, azt hiszem, az emberek úgy képzelik,
hogy a kereskedelem csak két ország között zajlik.
A gyártók egy adott országban
termékeket állítanak elő, majd exportálják őket
más országok fogyasztóihoz,
mintha a gyártó országok nyernének,
az importálók veszítenének.
Nos, a valóság kissé más.
Szakterületem az ellátási lánc,
Mexikóban élek és dolgozom.
Munkám során
egy gyártói hálózat működését koordinálom, amelynek tagjai
szerte a világban szorosan együttműködnek
manapság használatos számos termék előállítására.
Amit első kézből
tapasztalok Mexikóvárosban,
az alapján inkább ez rajzolódik ki,
és ez pontosabban ábrázolja a kereskedelem lényegét.
Volt szerencsém látni,
milyen sokféle termék születik
a golfütőtől kezdve a laptopig,
internetszerverek, gépjárművek
és még repülőgépek is.
Higgyék el nekem, egyik sem egyetlen gyártósoron.
Mondok egy példát.
Néhány hónapja üzemlátogatáson voltam
egy multinacionális repülőgépgyártó vállalatnál,
Querétaróban, Mexikóban,
és a logisztikai igazgatóhelyettes bemutatta a farokrész-összeszerelést.
Kiderült, hogy a farokrészt
Franciaországban gyártott panelekből állítják össze,
a paneleket Mexikóban szerelik össze
az USA-ban gyártott alkatrészek felhasználásával.
Amikor a farokrészt összeszerelik,
kamionnal Kanadába exportálják
a fő összeszerelő üzembe,
ahol egy helyre kerülnek
több ezer alkatrésszel együtt,
pl. a szárnyak, ülések,
a kis ablakokon lévő árnyékolók,
mind ide érkeznek, hogy beépüljenek egy új repülőgépbe.
Gondoljanak bele!
Ezek az új repülőgépek
még fel sem szálltak első útjukra,
de útleveleikben több stempli van,
mint Angelina Jolie-nak.
Ez a fajta termelési együttműködés elterjedt lett az egész világon
számos termék esetében,
amelyeket naponta használunk,
a bőrápoló krémtől kezdve a repülőgépekig.
Amikor hazamennek, nézzenek körül a házban.
Talán meglepődnek, ha ilyen címkét találnak:
"Készült az USA-ban, az USA-ból és külföldről származó alkatrészekből."
Michael Porter közgazdász
foglalta össze legjobban a lényeget.
Sok évtizeddel ezelőtt állította, hogy a legelőnyösebb egy ország számára,
ha olyan termékeket gyárt, amelyeket a leghatékonyabban tud előállítani,
a többit pedig beszerzi.
Ez lényegében a közös gyártást jelenti,
a jelszó pedig a hatékonyság.
Bizonyára önök is láttak már erre példát,
otthon vagy munkahelyükön.
Nézzünk egy ilyen példát.
Vegyük a házépítést
vagy konyhájuk felújítását.
Általában van egy fővállalkozó,
aki felelős az összes alvállalkozó munkájának
koordinálásáért:
hogy az építész elkészítse a tervet,
a földmunkát végző cég kiássa az alapot,
a víz-gázszerelő, az asztalos és a többiek munkájáért.
Miért nem választ ki a fővállalkozó
egyetlen céget,
mondjuk az építészt,
az összes munka elvégzésére?
Mert ostobaság lenne.
A fővállalkozó azért választ szakembereket,
mert évekig tart
tökéletesen elsajátítani
a házépítés vagy konyhafelújítás különböző fázisainak feladatait,
amelyek közül néhány speciális képzést igényel.
Gondoljanak bele:
Akarnák, hogy az építész szerelje be a vécét?
Persze, hogy nem.
Nézzük, hogyan működik ez az üzleti világban.
A cégek ma arra összpontosítanak,
amit legjobban és leghatékonyabban tudnak előállítani,
minden mást pedig beszereznek.
Ez azt jelenti, hogy termékeik előállításában
számítanak a gyártók globális, szorosan együttműködő,
független hálózatára.
Olyan szintű az egymásrautaltság,
hogy szinte lehetetlen
egy termék minden elemét egyetlen országban előállítani.
Vessünk egy pillantást erre a hálózatra,
amit az imént láttunk,
és vizsgáljunk meg egyetlen szálat
az USA és Mexikó között.
A Wilson Institute szerint a közös gyártás
az USA és Mexikó közötti, félbillió dollár értékű kereskedelem 40%-át teszi ki.
Ez körülbelül 200 milliárd dollár,
éppen annyi, mint Portugália GDP-je.
Képzeljük el,
hogy az Egyesült Államok
20%-os vámot vet ki a Mexikóból származó importra.
Jó, rendben.
De gondolják, hogy ezt Mexikó ölbe tett kézzel nézi?
Kizárt dolog.
Válaszlépésként hasonló adót vet ki
az USA-ból importált termékekre,
mivel kölcsönkenyér visszajár,
és 20% – gondoljanak bele – 20% vámot
kell hozzáadni a határon áthaladó
áruk, termékek, alkatrészek árához,
és így több mint 40%-os, azaz 80 milliárd dolláros
vámemelkedést tapasztalnánk.
Mert ne áltassuk magunkat,
a költségeket továbbhárítják
önökre és rám.
Nézzük, milyen hatása lesz ennek néhány termékre,
vagy termék árára a mindennapi életben.
Ha egy 30%-os vámemelést továbbhárítanának,
jelentősen magasabb árakat észlelnénk.
Egy Lincoln MKZ 37 000 dollárról 48 000-re emelkedne.
Egy Sharp 60" HDTV ára
898 dollárról 1 167 dollárra emelkedne.
Egy 500 ml-es testápoló ára
13 dollárról 17 dollárra emelkedne.
Ne feledjék, a termelési lánc egyetlen kapcsolatát vizsgáltuk
az USA és Mexikó között,
szorozzák ezt be a többi kapcsolati szállal.
Az eredménynek jelentős hatása lenne.
Gondolják végig!
Még ha meg is tudnánk oldani a hálózat felszámolását
és a termékek egyetlen országban történő gyártását
– amit könnyebb mondani, mint megtenni–,
akkor is 10 elvesztett gyári munkahelyből
csak egyet tudnánk megmenteni vagy megvédeni.
Ez a helyzet, mert mint szó volt róla,
a munkahelyek többsége, 87%-a
a termelékenység javítása miatt szűnt meg.
És sajnos, e munkahelyek örökre eltűnnek.
Tehát a kérdés az,
van-e értelme felhajtani az árakat olyan szintre,
hogy sokan nem tudnánk megvásárolni a napi fogyasztási cikkeket,
annak érdekében, hogy megmentsünk állásokat,
amik néhány éven belül amúgy is feleslegessé válnak?
A valóság az, hogy a közös gyártás
lehetővé teszi, hogy magasabb minőségű termékeket
alacsonyabb költséggel gyártsunk.
Ilyen egyszerű.
Lehetővé teszi, hogy többet hozzunk ki
korlátozott erőforrásainkból és szaktudásunkból,
ugyanakkor profitáljunk az alacsonyabb árakból.
Nagyon fontos észben tartani,
hogy a közös gyártás eredményességéhez
nélkülözhetetlen a nyersanyagok, alkatrészek és késztermékek
határokon átnyúló hatékony mozgása.
Tehát ne feledjék:
ha legközelebb valaki azt akarja beadni önöknek,
hogy a protekcionizmus előnyös,
ez egyszerűen nem igaz.
Köszönöm.
(Taps)