כשמישהו מזכיר את קובה,
מה זה מזכיר לכם?
מכוניות עתיקות וקלאסיות? סיגרים משובחים?
אולי אתם חושבים על שחקן בייסבול ידוע.
ומה בדבר צפון-קוריאה?
אולי אתם חושבים על אותם ניסויי הטילים,
אולי על מנהיגם הידוע לשמצה
או על חברו הטוב, דניס רודמן?
(צחוק)
אסוציאציה לא סבירה אחת
היא חזון של מדינה
עם כלכלה פתוחה,
שבה לאזרחים יש גישה לקשת רחבה של מוצרים במחיר סביר.
לא באתי לתאר איך מדינות אלה הגיעו לאן שהגיעו.
אני פשוט רוצה להשתמש בהן כדוגמאות למדינות ואזרחים
שהושפעו, שנפגעו,
ממדיניות סחר שמגבילה את היבוא
ומגינה על התעשיות המקומיות.
לאחרונה שמענו על מספר מדינות
שמדברות על הגבלת היבוא,
ועל הגנת התעשיות מבית.
כסיסמה, זה נשמע בסדר,
אבל זהו בעצם פרוטקציוניזם, מדיניות מגן.
שמענו על כך הרבה בבחירות לנשיאות של 2016.
שמענו על כך בזמן הוויכוחים סביב הברקזיט
ולאחרונה, בבחירות בצרפת.
למעשה, זהו נושא חשוב מאד
שמדברים עליו בכל העולם,
ומנהיגים פוליטיים שאפתניים רבים
מתמודדים עם מצעים שמציגים את מדיניות המגן באור חיובי.
אני יכול להבין מדוע לדעתם מדיניות המגן טובה,
כי לפעמים נראה שהסחר איננו הוגן.
יש מי שהאשימו את הסחר
בכמה מהבעיות שיש לנו לאחרונה, כאן בארה"ב.
מזה שנים שאנו שומעים
על אובדן משרות ייצור מכניסות בארה"ב.
רבים חושבים שהייצור בארה"ב דועך,
בגלל שחברות מעבירות את פעילותן לחו"ל,
לשווקים עם כוח עבודה זול
כמו סין, מקסיקו ו-וייטנאם.
לדעתם, גם הסכמי הסחר לפעמים אינם הוגנים,
למשל נפט"א (הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה)
והשותפות הטרנס-פסיפית,
כי הסכמי סחר אלה מאפשרים לחברות
לייבא מחדש מוצרים זולים אלה לארה"ב
ולמדינות אחרות שמהן נגזלו מקומות העבודה.
אז ההרגשה היא כאילו היצואנים זוכים
והיבואנים מפסידים.
אך במציאות, תפוקת המגזר היצרני בארה"ב
דווקא נמצאת בעליה,
אבל אנו אכן מאבדים מקומות עבודה,
והמון.
למעשה, מ-2000 ועד 2010,
אבדו 5.7 מיליון משרות ייצור.
אבל לא מהסיבות שנדמה לכם.
מייק ג'ונסון מטולדו שבאוהיו
לא הפסיד את מקום עבודתו במפעל
למיגואל סנצ'ז ממונטריי שבמקסיקו.
לא.
מייק הפסיד את מקום עבודתו למכונה.
87% ממשרות היצור שאבדו,
התבטלו משום שהכנסו שיפורים בייצור שלנו, באמצעות אוטומציה.
כלומר, אחת מכל 10 משרות ייצור שאבדו
אבדה בגלל העברת הייצור לחו"ל.
וזאת לא תופעה ייחודית לארה"ב.
לא.
האמת היא שהאוטומציה מגיעה לכל קווי הייצור
בכל מדינה בעולם.
אבל אני מבין את זה.
אם זה עתה איבדת את מקום עבודתך,
ואתה קורא בעיתון
שהחברה בה עבדת סגרה עיסקה עם סין,
קל לחשוב שהוחלפת בפועל אחר.
כשאני שומע סיפורים כאלה, אני חושב שאנשים מדמיינים לעצמם
שהסחר מתנהל בין שתי מדינות בלבד.
יצרנים במדינה אחת
מייצרים מוצרים ומייצאים אותם
לצרכנים במדינות אחרות,
וההרגשה היא שהמדינות המייצרות זוכות
והמדינות המייבאות מפסידות.
המציאות שונה במקצת.
אני מומחה בתחום שרשרת האספקה,
ואני חי ועובד במקסיקו.
אני עובד במרכזה של רשת מקושרת היטב
של יצרנים מכל העולם המשתפים פעולה
כדי לייצר רבים מהמוצרים בהם אנו משתמשים כיום.
מה שאני רואה,
מהמושב שלי בשורה הראשונה במקסיקו סיטי,
נראה יותר ככה.
זהו תיאור מדויק יותר של הסחר.
היה לי העונג לראות במו-עיני
איך מיוצרים מוצרים רבים:
מחבטי גולף, מחשבים ניידים,
שרתי אינטרנט, כלי רכב
ואפילו מטוסים.
והאמינו לי, הייצור של כל אלה לא קורה בקו ישר.
אתן לכם דוגמה.
לפני כמה חודשים סיירתי באתר ייצור
של חברה בינלאומית גדולה של תעשיה אווירית
בקרטרו שבמקסיקו,
וסגן הנשיא לענייני לוגיסטיקה הראה מכלל זנב גמור.
מסתבר שמכללי הזנב מורכבים מלוחות
שמיוצרים בצרפת,
והם מורכבים במקסיקו
עם רכיבים שמיובאים מארה"ב.
כשמכללי הזנב מוכנים,
הם מיוצאים במשאיות לקנדה
למפעל ההרכבה הראשי
שם הם מצטרפים לאלפי חלקים נוספים,
כמו הכנפיים והמושבים
והצלונים הקטנים שעל האשנבים,
וכל זה הופך למטוס חדש.
חישבו על כך.
המטוסים החדשים האלה,
עוד לפני שהם ממריאים לטיסתם הראשונה,
יש להם בדרכון יותר חותמות
מאשר לאנג'לינה ג'ולי.
גישת הייצור הזאת קיימת בכל העולם
בנוגע לייצור רבים מהמוצרים
שבהם אנו משתמשים באופן יומיומי,
מקרמים לעור ועד מטוסים.
כשתלכו הערב הביתה, חפשו בביתכם.
אולי תופתעו למצוא תווית כזו:
"מיוצר בארה"ב מחלקים אמריקניים וזרים."
הכלכלן מייקל פורטר
תיאר הכי טוב את מה שקורה כאן.
לפני עשרות רבות של שנים, הוא אמר שלכל מדינה הכי משתלם
לייצר את מה שהיא יודעת לייצר באופן היעיל ביותר
ולסחור בכל היתר.
הוא מדבר למעשה על ייצור משותף,
כשיעילות היא שם המשחק.
ודאי ראיתם דוגמה לכך בבית או בעבודה.
הבה נראה דוגמה אחת.
חישבו: איך נבנה ביתכם,
או איך שופץ המטבח שלכם.
בד"כ, יש קבלן ראשי
שאחראי לתיאום מאמציהם של כל הקבלנים השונים:
האדריכל שמשרטט את התכניות,
חברת עבודות עפר שחופרת את היסודות,
שרברב, נגר וכן הלאה.
אז למה שהקבלן הראשי
לא ייקח חברה אחת שתעשה את כל העבודה,
למשל, את משרד האדריכלות?
כי זה מטופש.
הקבלן הראשי בוחר מומחים
כי נדרשות שנים ארוכות כדי ללמוד ולהתמחות
בביצוע המטלות השונות של בניית בית או שיפוץ מטבח,
וחלקן דורש הכשרה מיוחדת.
חישבו על כך:
האם הייתם רוצים שהאדריכל יתקין אצלכם את האסלה?
ברור שלא.
אז הבה ניישם תהליך זה לעולם התאגידי.
החברות של היום מתמקדות בייצור
הדברים שהן מייצרות הכי טוב והכי יעיל,
והן מנהלות סחר בנוגע לכל השאר.
זה אומר שהן מסתמכות
על רשת יצרנים גלובלית, מקושרת ותלויה-הדדית לייצור מוצריהם.
למעשה, הקישוריות הפנימית ברשת הזאת חזקה כל-כך,
שכמעט ואי-אפשר
להפריד ולייצר את המוצרים השונים במדינה אחת בלבד.
הבה נראה את הרשת המקושרת
שראינו לפני כמה רגעים,
ונתמקד בנתיב אחד בלבד,
זה שבין ארה"ב למקסיקו.
לפי מכון ווילסון, הייצור המשותף הזה מייצג
40% מחצי טריליון הדולרים של הסחר בין ארה"ב למקסיקו.
כלומר, כ-200 מיליארד דולר:
שווה-ערך לתל"ג של פורטוגל.
הבה נדמיין שארה"ב מחליטה להטיל
מכס של 20% על כל היבוא ממקסיקו.
יופי.
האם נראה לכם שמקסיקו מתכוונת לשבת בשקט ולתת לזה לקרות?
ממש לא.
בתגובה, היא מטילה מכס דומה
על כל הסחורות המיובאות מארה"ב,
ואז מתחיל משחק קצר של מידה-כנגד-מידה,
ו-20% -- תארו לעצמכם שמס של 20 אחוזים
מתווסף לכל סחורה, מוצר או רכיב של מוצר
שחוצים הלוך ושוב את הגבול,
ואז אנו מדברים על עליה של יותר מ-40% מס
או 80 מיליארד דולר.
ואל תשלו את עצמכם:
העלויות האלה עתידות ליפול
עליכם ועלי.
בואו נחשוב איזו השפעה עשויה להיות לזה על חלק מהמוצרים,
או על מחירי המוצרים שאנו קונים באופן יומיומי.
אז אילו התקבלה העלאת מסים של 30%,
היינו רואים עליות רציניות במחירים.
מכונית לינקולן היתה עולה 48,000 במקום 37,000 דולר
וטלוויזיה שארפ 60 אינץ' בהפרדה גבוהה
היתה עולה 1,167 במקום 898 דולר.
וחצי ליטר קרם לחות היה עולה
17 דולר במקום 13.
וזיכרו: אנו מתייחסים רק לנתיב אחד משרשרת האספקה,
זה שבין ארה"ב למקסיקו,
אז תכפילו את זה בכל הנתיבים.
ההשפעה תהיה ניכרת.
עכשיו, מה דעתכם על זה:
גם אם יכולנו לפרק את כל הרשת הזאת,
ולייצר מוצרים במדינה אחת בלבד,
וזה, אגב, לא פשוט כמו שזה נשמע,
עדיין היינו חוסכים או מגינים
רק על משרת ייצור אחת מכל עשר.
נכון מאד, כי זיכרו:
רוב מקומות העבודה האלה, 87% מהם,
אבדו בגלל שיפורים בייצור אצלנו.
ולמרבה הצער, מקומות העבודה האלה אבדו לעד.
אז השאלה האמיתית היא,
האם הגיוני שנעלה את המחירים
עד כדי כך שרבים מאיתנו
לא יוכלו להרשות לעצמם מוצרים בסיסיים ויומיומיים
מתוך כוונה להציל מקום עבודה מסוים
שממילא יתבטל בתוך שנה-שנתיים?
המציאות היא שהייצור המשותף
מאפשר לנו לייצר מוצרים באיכות גבוהה יותר
ובמחירים נמוכים יותר.
זה עד כדי כך פשוט.
זה מאפשר לנו להפיק יותר
מהמשאבים ומהמומחיות המוגבלים שלנו
וגם ליהנות ממחירים נמוכים יותר.
חשוב מאד לזכור
שיעילותו של הייצור המשותף
תלויה ביעילות חציית הגבולות של חומרי הגלם,
הרכיבים והמוצרים המוגמרים.
אז זיכרו זאת:
בפעם הבאה שמישהו ינסה למכור לכם את הרעיון
שמדיניות-מגן היא עיסקה טובה,
זה פשוט לא נכון.
תודה לכם.
(מחיאות כפיים)