A nevem Nanfu.
"Nan" kínaiul azt jelenti "férfi",
a "fu" jelentése pedig "oszlop".
A családom fiút várt,
aki ha felnő, a család oszlopa lesz.
Mikor kiderült, hogy kislány születik,
a Nanfu név maradt.
(Nevetés)
1985-ben születtem,
hat évvel [az után], hogy Kínában bevezették az egy gyermek politikát.
Amint megszülettem,
helyi hivatalnokok jelentek meg nálunk, és elrendelték anyám művi meddővé tételét.
Nagyapám nemet mondott a hivatalnokoknak,
mert szeretett volna egy fiúunokát is, aki továbbviszi a családi nevet.
Végül a szüleimnek megengedték, hogy legyen egy második gyermekük is,
de öt évet várniuk kellett,
és jelentős összegű bírsággal is sújtották őket.
Mikor gyerekek voltunk, úgy nőttünk fel az öcsémmel,
hogy csak egykék voltak körülöttünk.
Emlékszem, mennyire szégyelltem magam azért,
mert volt egy öcsém.
Úgy érzetem, a családom valami rosszat tett, ezért van két gyerekük.
Akkoriban nem firtattam még,
honnan jön ez a szégyen, ez a bűntudat.
Másfél éve nekem is megszületett az első gyermekem.
Ez volt a legcsodálatosabb dolog, ami valaha történt velem.
Az, hogy anya lettem,
teljesen más megvilágításba helyezte a gyerekkoromat,
és sok emléket hozott vissza Kínában eltöltött fiatal éveimről.
Az elmúlt három évtizedben
családom minden tagjának kérvényt kellet benyújtania a kormányhoz,
hogy gyermekük születhessen.
Elgondolkodtam rajta,
milyen volt azoknak, akik az egykepolitika idején éltek.
Elhatároztam, hogy dokumentumfilmet készítek erről az időszakról.
Az egyik interjúalanyom egy szülésznő volt.
Ő segítette világra az összes kisbabát, aki a falunkban született –
köztük engem is.
84 éves volt, mikor a riport készült.
Azt kérdeztem tőle,
emlékszik-e, hány babát segített világra pályafutása során?
A születések számára pontosan nem emlékezett,
de azt elmondta,
hogy 60 ezer kényszerabortuszt és kényszersterilizációt hajtott végre.
Néha – mondta – egy-egy késői abortusz esetén
a magzat túlélte a beavatkozást.
Ilyenkor születése után, ő maga ölte meg a babát.
Arra is emlékezett,
hogy remegett ilyenkor a keze.
A történet megdöbbentett.
Mikor nekiláttam, hogy elkészítsem a filmet,
úgy gondoltam, egyszerű lesz: elkövetőkről és áldozatokról fog szólni.
Azokról, akik végrehajtották az utasításokat,
és azokról, akik a következményeit viselik.
De egészen mással kellett szembesülnöm.
Ahogy a szülésznővel a riport vége felé közeledünk,
észrevettem egy kis területet a házban,
amely finoman kidolgozott, kézzel készült zászlókkal volt díszítve.
Egy-egy kisbaba képe volt mindegyik zászlócskán.
A zászlókat olyan családokat küldték,
ahol a szülésznő a szülők meddőségét kezelte.
Elmondta, hogy elege lett az abortuszokból
és sterilizációkból.
Már csak azzal foglakozik, hogy segítsen, ha egy családban gyermeket szeretnének.
Azt mondta, mardossa a bűntudat,
mert része volt az egy gyermek politika végrehajtásában.
Reméli, hogy azzal, hogy ma gyermekáldáshoz segít családokat,
talán ellensúlyozhatja, amit a múltban tett.
Világossá vált számomra, hogy ő is a törvény egyik áldozata.
Mindenki azt mondta neki,
hogy amit tesz, az helyes, és szükséges ahhoz, hogy Kína fennmaradhasson.
Azt tette, amiről úgy gondolta, a legjobb az országnak.
Tudom, milyen erős volt akkor ez az üzenet.
Gyerekkoromban mindenhol ez vett körül.
Ott volt a gyufás skatulyákon,
a játékkártyákon,
tankönyvekben és plakátokon.
Az egykepolitikát hirdető propaganda
mindenhol körülvett minket.
[Ha megtagadod a sterilizálást, letartóztatunk!]
Ott voltak az engedetleneknek szóló fenyegetések is.
Az üzenet olyan mértékben átjárta az elménket,
hogy jó emlékszem gyerekként mennyire szégyelltem magam azért,
mert van egy öcsém.
Minden egyes riportalanynál
érezhető volt, hogyan befolyásolta a propaganda a gondolatait és érzéseit,
és hogy a nagyobb jó reményében vállalt áldozatból,
hogyan lett ez a sötét és tragikus valami.
Kína nem az egyetlen hely, ahol ilyesmi történik.
Nincs olyan ország a világon, ahol ne vetnének be valamilyen propagandát.
Az olyan társadalmakban, melyek állítólag nyitottabbak és szabadabbak, mint Kína,
talán még nehezebb az ilyesmit felismerni.
Pedig ott lapulnak a hírekben,
a tévés reklámokban, a politikai kampányokban
és a közösségi média hírfolyamában is.
Céljuk az, hogy úgy változtassák meg a gondolkodásunkat, hogy észre se vegyük.
Minden közösség ki van téve a veszélynek, hogy a propagandát igazságként fogadja el,
és egyetlen ország sem lehet igazán szabad,
ahol az igazság helyét a propaganda veszi át.
Köszönöm.
(Taps)