Pingvīni jau sen ir saistījuši
cilvēku iztēli un sirdis visā pasaulē.
Bet, lai gan masu kultūrā
tos ataino kā neveiklus un ārkārtīgi piemīlīgus putnus
ar bezgala lielām populācijām,
pingvīni patiesībā ir ļoti graciozi,
bieži vien visai kašķīgi,
un to populācijas strauji samazinās.
Patiesībā pingvīni ir daudz bīstamākā situācijā
nekā cilvēki domā.
Ja šī brīža tendences nemainīsies,
tad, iespējams, visai drīz
pingvīni būs sastopami tikai filmās.
Ir daudz lietu, kas padara pingvīnus
par, tā teikt, dīvainiem putniem.
Pirmkārt,
tā ir viena no retajām putnu sugām, kas nespēj lidot,
lai arī cēlusies no lidotspējīgiem putniem
pirms aptuveni 60 miljoniem gadu.
Pārsteidzošā kārtā to tuvākais dzīvojošais radinieks
ir albatross —
putns, kas slavens ar savu milzīgo spārnu izplētumu
un lieliskajām planēšanas spējām.
Var likties dīvaini,
ka lidotspējas zaudēšana
varētu būt evolucionāra priekšrocība,
taču pingvīnu īsie, pleznām līdzīgie spārni
un blīvie kauli
ļauj tiem peldēt ātrāk un ienirt dziļāk
nekā jebkuram citam putnam uz Zemes,
tādējādi aizpildot ekoloģisko nišu, ko nespēj neviens cits putns.
Pingvīni apdzīvo dienvidu puslodi
un ir vieni no retajām putnu sugām,
kas spēj vairoties visaukstākajos apstākļos.
Taču pretēji daudzu cilvēku uzskatam
tie dzīvo ne tikai aukstajos apgabalos
un tie nav sastopami Ziemeļpolā.
Patiesībā vien 4 no 18 pingvīnu sugām
pastāvīgi dzīvo un vairojas Antarktikā.
Lielākā daļa dzīvo subantarktiskā
un mērenā klimata apgabalos.
Galapagu pingvīni pat dzīvo un vairojas
ekvatora tuvumā,
Dienvidamerikas piekrastē.
Tie ir sastopami arī Dienvidāfrikā,
Namībijā,
Austrālijā
un Jaunzēlandē,
kā arī uz vairākām salām
Atlantijas okeāna dienvidos,
Klusajā okeānā,
Indijas un Dienvidu okeānā.
Lai gan pingvīni 75% dzīves pavada jūrā,
tiem ik gadu jānāk krastā,
lai vairotos un nomestu spalvas.
To pingvīni dara dažādās vietās —
sākot no sezonālā ledus Antarktikā
līdz pat Dienvidāfrikas un Namībijas pludmalēm,
klinšainajiem subantarktisko salu krastiem
un akmeņainajām, lavas klātajām virsmām Galapagu salās.
Dažādas pingvīnu sugas
ligzdo dažādi.
Dažas rok alas dubļos, smiltīs vai izkaltušā gvano,
citas ligzdo augošās zāles kušķos,
citas būvē ligzdas no akmentiņiem, zariņiem un kauliem,
vēl citas ligzdas nebūvē vispār.
Lai gan vairums pingvīnu izdēj divas perējamas olas,
divas lielākās sugas,
Karaliskais un Imperatorpingvīns,
izdēj vienu olu,
ko, uzliekot uz pleznām, perē
aptuveni divus mēnešus.
Diemžēl 15 no 18 pingvīnu sugām
šobrīd uzskata par apdraudētām,
tuvu apdraudējumam
vai īpaši apdraudētām
saskaņā ar Starptautiskās Dabas aizsardzības savienības iedalījumu.
Pēdējās desmitgadēs
lielākā daļa pingvīnu sugu
ir piedzīvojušas populāciju samazināšanos
pat par 90%.
No divām sugām,
Dzeltenacu un Galapagu pingvīniem,
ir atlikuši vairs tikai daži tūkstoši putnu.
Pingvīni ir indikatorsuga,
mūsdienu „kanārijputniņš ogļu raktuvē”.
Vienkāršāk sakot, ja mirst pingvīni,
tad mirst arī mūsu okeāni.
Pingvīnu skaita samazināšanās diemžēl lielā mērā ir saistīta
ar cilvēku darbību.
Laika gaitā pingvīniem bija jātiek galā
ar dažādiem traucēkļiem.
Pingvīnu olu masveida lasīšana
un jūras putnu gvano ievākšana, ko tie izmanto savām ligzdām,
izraisīja dramatisku pingvīnu skaita samazināšanos.
Ja brīnies, ko cilvēki darīja ar jūras putnu mēsliem —
tos izmantoja
kā mēslojuma un šaujampulvera sastāvdaļu,
kas bija tik vērtīga,
ka 19. gadsimtā
to dēvēja par balto zeltu.
Mūsdienās pingvīnus apdraud
gan jūras, gan sauszemes dzīvotņu iznīcināšana,
ievazātie plēsēji,
iekļūšana zvejas tīklos,
kā arī plastmasas un ķīmiskais piesārņojums.
Pēdējo 50 gadu laikā ir notikušas arī vairākas lielas naftas noplūdes,
kas ir nogalināja vai ietekmēja
desmitiem tūkstošu pingvīnu visā pasaulē.
Taču divus lielākos draudus pingvīniem
rada globālā sasilšana
un pārlieku liela nozveja.
Globālā sasilšana ietekmē pingvīnus vairākos veidos —
sākot no traucētas krilu veidošanās,
ko izraisa ledus samazināšanās Antarktikā,
līdz pat biežākām un spēcīgākām vētrām,
kas izposta ligzdas,
un izmaiņām aukstajās okeāna straumēs,
kas aiznes pingvīnu medījumu pārāk tālu
prom no pingvīnu vairošanās un barošanās vietām.
Kaut arī cilvēki, iespējams,
ir pingvīnu lielākais drauds,
mēs esam arī to lielākā cerība.
Ir uzsākti daudzi pētniecības un dabas aizsardzības projekti
pingvīnu dzīvotņu saglabāšanai
un apdraudēto populāciju atjaunošanai.
Ja vien mēs nedaudz piepalīdzēsim
un mainīsim rīcību,
kas ietekmē mūsu planētu un okeānus,
ir cerība, ka mūsu smokingos tērptie draugi
būs kopā ar mums arī nākamajā gadsimtā.