Esmu žurnālists
un esmu imigrants.
Un šie divi faktori nosaka to, kas esmu.
Es piedzimu Meksikā,
taču vairāk nekā pusi dzīves esmu pavadījis, veidojot reportāžas ASV,
valstī, ko radījuši tieši imigranti.
Kā žurnālists
un kā ārzemnieks,
esmu iemācījies, ka neitralitāte,
klusēšana
un bailes nav labākās izvēles
ne žurnālistikā, ne dzīvē.
Neitralitāte
bieži vien ir attaisnojums, ko mēs, žurnālisti, izmantojam,
lai slēptos no savas patiesās atbildības.
Kāda tad ir šī atbildība?
Uzdot jautājumus
un izaicināt
tos, kam pieder vara.
Tam kalpo žurnālistika.
Tas ir žurnālistikas lielais brīnums:
uzdot jautājumus un izaicināt varenos.
Protams, mums ir pienākums atainot realitāti tādu, kāda tā ir,
nevis tādu, kādu mēs to vēlētos.
Šajā ziņā es piekrītu objektivitātes principam:
ja māja ir zila, es saku, ka tā ir zila.
Ja ir viens miljons bezdarbnieku, saku, ka ir viens miljons.
Taču neitralitāte
ne vienmēr mani aizvedīs pie patiesības.
Kaut arī es būtu bezgala pedantisks, –
un es pasniedzu ziņas abas puses,
demokrātu un republikāņu,
liberālo un konservatīvo,
valdības un opozīcijas, –
galu galā tas negarantē ne man, ne jums,
ka zināsim, kas ir un kas nav patiess.
Dzīve ir daudz sarežģītāka,
un, manuprāt, žurnālistikai jāataino tieši šī sarežģītība.
Ļaujiet man jums pateikt vienu lietu:
es atsakos būt ierakstītājs.
Es nekļuvu par žurnālistu, lai ierakstītu.
Labi, jau zinu, ko teiksiet: mūsdienās neviens neizmanto diktofonus.
(Smiekli)
Es tātad atsakos izvilkt telefonu
un nospiest ierakstīšanas pogu,
un nolikt to sev priekšā, it kā es būtu koncertā,
kā fans koncertā.
Tā nav īsta žurnālistika.
Pretēji daudzu uzskatam
mēs, žurnālisti, visu laiku vērtējam,
izdarām ētiskus un morālus vērtējumus.
Un vienmēr pieņemam lēmumus,
pilnīgi personiskus
un ārkārtīgi subjektīvus.
Piemēram, ko darīt, ja jāsagatavo reportāža par tādu diktatūru
kā Augusto Pinočeta režīms Čīlē
vai Fidela Kastro – Kubā?
Vai ziņosiet tikai par to, ko vēlētos ģenerālis vai komandieris,
vai konfrontēsiet tos?
Kas notiek, ja saprotat, ka jūsu valstī
vai kaimiņvalstī
pazūd studenti
un parādās slepenas kapavietas,
vai no valsts budžeta pazūd miljoni,
un brīnumainā kārtā parādās
bijušie prezidenti – multimiljonāri?
Vai sniegsiet tikai oficiālo versiju?
Vai ko darīt,
ja jāziņo
par prezidenta vēlēšanām politiskās lielvaras valstī
un viens no kandidātiem izsaka rasistiskus,
seksistiskus
un ksenofobiskus komentārus?
Ar mani tā notika.
Un gribu jums pastāstīt, ko darīju es,
bet pirms tam, ļaujiet man paskaidrot, no kurienes nāku,
lai jūs saprastu, kāda bija mana reakcija.
Es uzaugu Mehiko. Esmu vecākais no pieciem bērniem.
Un, taisnību sakot, ģimenē nebija tik daudz naudas,
lai apmaksātu visas studiju maksas,
tāpēc no rītiem es studēju un vakaros strādāju.
Pēc ilga laika
mani pieņēma darbā, kādu vienmēr biju meklējis:
par televīzijas reportieri.
Tā bija milzīga iespēja!
Taču trešajā reportāžā man ienāca prātā
kritizēt prezidentu
un uzdot jautājumus par demokrātijas trūkumu Meksikā.
No 1929. līdz 2000. gadam Meksikā notika vienas vienīgas krāpšanas.
Savukārt prezidents ar pirkstu norādīja
uz savu izvēlēto pēcteci.
Tā nebija īsta demokrātija.
Man šķita, ka to atmaskot ir ģeniāla ideja,
bet manam priekšniekam...
(Smiekli)
manam priekšniekam tik ģeniāla tā nešķita.
Tolaik medijus tiešā veidā cenzēja prezidenta pils Los Pinos,
un mans priekšnieks, kas papildus darbam programmā, kurā strādāju es,
bija arī futbola komandas vadītājs,
– un man vienmēr bija aizdomas, ka viņu vairāk interesē vārti nekā ziņas, –
manu reportāžu cenzēja.
Viņš pieprasīja to mainīt, es atbildēju, ka ne.
Tā nu viņš lika citam žurnālistam
uzrakstīt to, ko man vajadzēja teikt.
Es negribēju būt cenzēts žurnālists.
Nezinu, kur radu spēku
uzrakstīt atlūgumu,
un tā 24 gadu vecumā – tikai 24 –
pieņēmu visgrūtāko un nozīmīgāko lēmumu savā dzīvē.
Es ne tikai gatavojos atteikties no televīzijas,
bet biju arī nolēmis doties prom no savas valsts.
Es pārdevu savu autiņu,
pussagruvušu sarkanu Volkswagen,
sagrabināju dažus dolārus
un atvadījos no savas ģimenes, draugiem,
savām ielām,
ielu stūriem, tako...
(Smiekli)
un nopirku vienvirziena biļeti
uz Losandželosu, Kaliforniju.
Tā es kļuvu
par vienu no 250 miljoniem imigrantu
visā pasaulē.
Pajautājiet jebkuram imigrantam
par viņa pirmo dienu jaunajā valstī,
un redzēsiet, kā viņi atceras pilnīgi visu,
it kā tā būtu bijusi filma ar fona mūziku.
Manā gadījumā es ierados Losandželosā,
saule rietēja, un visu, kas man bija,
– ģitāru, ceļasomu un dokumentus –
to visu varēju saņemt divās rokās.
Vairs nekad neesmu jutis tādu brīvību.
Izdzīvoju ar to mazumiņu, kas man bija.
Tiku pie studiju vīzas,
studēju,
ēdu daudz salātu un maizes, jo nekā cita nebija.
Un beidzot, 1994. gadā,
mani pieņēma pirmajā darbā par televīzijas reportieri ASV.
Un pirmais, ko ievēroju, ka mani kolēģi ASV
kritizēja – un kritizēja pamatīgi – tālaika prezidentu Ronaldu Reiganu
un nenotika pilnīgi nekas;
neviens viņus necenzēja.
Un es nodomāju:
(angliski) "Es mīlu šo valsti!"
(Smiekli)
(Aplausi)
Un tā ir bijis
vairāk nekā 30 gadus –
pilnīgi brīvas reportāžas
un vienlīdzīga attieksme, kaut esmu imigrants,
līdz pēkšņi man vajadzēja ziņot
par pagājušajām prezidenta vēlēšanām ASV.
2015. gada 16. jūnijā
kandidāts, kurš galu galā kļuva
par Savienoto Valstu prezidentu,
sacīja, ka meksikāņu imigranti
ir noziedznieki,
narkotirgoņi
un varmākas.
Es zināju,
ka viņš melo.
Es zināju, ka viņš maldās, pavisam vienkārša iemesla dēļ:
es esmu meksikāņu imigrants,
un mēs tādi neesam.
Tā nu es izdarīju to, ko būtu darījis jebkurš žurnālists, –
ar roku uzrakstīju viņam vēstuli,
lūdzu interviju
un nosūtīju šo vēstuli uz viņa torni Ņujorkā.
Nākamajā dienā
biju jau birojā,
kad pēkšņi mobilajā tālrunī sāku saņemt simtiem zvanu un īsziņu,
vienu par otru aizvainojošākas.
Nesapratu, kas notiek,
līdz birojā ieradās kāds draugs un pateica:
"Tavu mobilā numuru publicējuši internetā."
Tas patiešām bija izdarīts.
Lūk, nosūtītā vēstule,
kurā redzams mans tālruņa numurs.
Pat nepierakstiet, nav vērts, numuru es jau nomainīju.
(Smiekli)
Bet iemācījos divas lietas.
Pirmkārt, nekad, nekad, nekad
nedodiet savu mobilā numuru
Donaldam Trampam!
(Smiekli)
(Aplausi)
Un otra mācība ir tā,
ka tajā brīdī bija laiks neitralitāti mest pie malas.
Kopš tā brīža mana žurnālista misija mainījās.
Es apņēmos tikties ar šo kandidātu
un parādīt, ka viņš maldās,
ka viņa teiktais par Savienoto Valstu imigrantiem ir nepatiess.
Padalīšos ar kādu faktu.
97% no ASV nedokumentētajiem imigrantiem
ir labi cilvēki.
Mazāk nekā 3% ir izdarījuši smagu noziegumu,
to, ko angliski sauc par felony.
Salīdzinājumam –
smagu noziegumu ir izdarījuši 6% amerikāņu.
Secinājums ir,
ka nedokumentētie imigranti uzvedas daudz labāk
nekā amerikāņi.
Balstoties uz šiem datiem, es izveidoju plānu.
Astoņas nedēļas pēc mana telefona numura publicēšanas
es reģistrējos kā žurnālists
arvien lielāku popularitāti gūstošā kandidāta preses konferencei
un nolēmu viņu konfrontēt
klātienē.
Bet...
viss nesanāca gluži pēc plāna – paskatieties!
(Video) [Donalda Trampa preses konferece Debjūkā, Aiovā]
H. Ramoss: (angliski) Trampa kungs, jautājums par imigrāciju.
D. Tramps: Kurš nākamais? Jā, lūdzu.
H.R.: Jūsu imigrācijas plāns ir tukšu solījumu pilns.
D.T.: Apsēdieties taču! H.R.: Esmu reportieris...
Man kā imigrantam un ASV pilsonim ir tiesības uzdot jautājumu.
D.T.: Nē, Jums nav. Jūs neizsauca. H.R.: Man ir tiesības uzdot...
D.T.: Ejiet atpakaļ uz Univision!
H.R.: Lūk, jautājums: Jūs nevarat deportēt 11 miljonus cilvēku.
Jūs nevarat uzbūvēt 3000 kilometru garu mūri.
Jūs nevarat liegt pilsonību šīs valsts bērniem.
D.T.: Apsēdieties, lūdzu! H.R.: Šīs idejas...
D.T.: Jūs neizsauca.
H.R.: Esmu reportieris, man ir... Neaiztieciet mani!
1. apsargs: Lūdzu, nepārtrauciet! Jūs traucējat.
H.R.: Man ir tiesības uzdot jautājumu. 1. apsargs: Jā, rindas kārtībā.
2. apsargs: Vai Jums ir mediju caurlaide?
H.R.: Man ir tiesības...
2. apsargs: Kur? Parādiet to! H.R.: Lūk.
Vīrietis: Ejiet ārā, palieciet tur!
2. apsargs: Jāgaida sava kārta.
Vīrietis: Jūs esat ļoti rupjš, runa nav par Jums.
H.R.: Tas nav... Vīrietis: Vācies ārā no manas valsts!
H.R.: Tā ir... es arī esmu ASV pilsonis.
Vīrietis: Vienalga. Nē, Univision, nē. Runa nav par Jums.
H.R.: Nav runa par Jums. Runa ir par ASV.
(Video beidzas)
(Aplausi)
Noskatoties šo video, pirmais, ko allaž nodomāju,
ir, ka naids ir lipīgs.
Ja pamanījāt, pēc kandidāta vārdiem "ej atpakaļ uz Univision"...
šie vārdi ir kā kods, būtībā viņš saka: "Pazūdi no šejienes!"
Viens no viņa sekotājiem,
kā atļauju saņēmis, man sacīja:
"Pazūdi no manas valsts!"
Nezinot, ka arī es esmu ASV pilsonis.
Vairākkārt noskatījies šo video,
nodomāju arī, ka, lai atteiktos no neitralitātes,
patiešām atteiktos,
ir jāzaudē bailes
un tad jāiemācās teikt: "Nē, es nenomierināšos.
Es nesēdīšos.
Un es neiešu prom."
"Nē" –
(Aplausi)
"nē" ir visspēcīgākais vārds
ikvienā valodā,
un tas vienmēr iet pa priekšu ikkatrai svarīgai pārmaiņai mūsu dzīvē.
Un, manuprāt, tas ir liels gods
un raisa patiesu cieņu –
šī spēja nošķirt
un pretoties, un teikt:
"Nē."
Eli Vīzels, holokaustā izdzīvojušais,
Nobela prēmijas laureāts,
kas diemžēl pavisam nesen mūs atstājis,
ir teicis patiesi viedus vārdus:
"Ir jāizvēlas, kurā pusē būt.
Neitralitāte palīdz tikai apspiedējam, nekad ne upurim."
Un viņam ir pilnīga taisnība.
Mums, žurnālistiem, zināmos apstākļos ir pienākumus izvēlēties, kurā pusē būt.
Sastopoties ar rasismu,
diskrimināciju,
korupciju,
politiķu meliem,
diktatūrām un cilvēktiesībām,
mums jāpamet neitralitātes un vienaldzības pozīcija.
Spāņu valodā ir brīnišķīgs vārds,
kas apraksta nostāju, kas žurnālistiem būtu jāieņem.
Šis vārds ir contrapoder [pretvara].
Būtībā, ja pie varas esošie stāv vienā pusē, žurnālistiem jāstājas otrā.
Taču, ja jums ar politiķiem ir kopīgs bizness,
ja ejat uz gubernatora dēla kristībām vai kāzām
vai gribat ar prezidentu uzturēt draudzīgas attiecības,
kā gan jūs viņus kritizēsiet?
Kad man jāintervē ietekmīgi cilvēki vai pie varas esošie,
vienmēr paturu prātā divas lietas,
proti, ja šo grūto vai neērto jautājumu neuzdošu es,
to neizdarīs neviens
un ka šo cilvēku es vairs nekad nesatikšu.
Tāpēc es nemēģinu atstāt labu iespaidu
vai nodrošināt kontaktus.
Visbeidzot, ja man jāizvēlas, būt prezidenta draugam vai ienaidniekam,
es vienmēr dodu priekšroku būt ienaidniekam.
Noslēgumā:
es zinu, ka šis ir laiks, kad ir grūti būt imigrantam un žurnālistam,
tomēr šobrīd vairāk nekā jebkad
vajadzīgi žurnālisti, kas gatavi
īstajā brīdī
atteikties no neitralitātes.
Man personīgi šķiet, ka šim brīdim esmu gatavojies visu dzīvi.
Kad 24 gadu vecumā mani cenzēja,
es iemācījos, ka neitralitāte, bailes un klusēšana
bieži vien tevi pārvērš
noziegumu, pāridarījumu un netaisnības līdzzinātājā.
Un būt par varas līdzzinātāju
nekad nav laba žurnālistiska.
Tagad, 59 gadu vecumā,
es ceru, ka man būs mazliet tās drosmes un prāta skaidrības,
kas man piemita 24 gados,
un ka tādējādi es vairs nekad neklusēšu.
Liels paldies.
(Aplausi)
Paldies.
(Aplausi)