Nachádzame sa v Palazzo Barberini
a hľadíme na Caravaggiovu maľbu
s názvom Narcissus pri prameni.Toto je označenie.
Je to príbeh Ovídia o chlapcovi,
ktorý sa zamiluje do svojho vlastného odrazu vo vode
tak veľmi, že spadne do vody a utopí sa.
Ako je známe, je po ňom pomenovaný kvet,od slova Narcizmus.
V kresťanskom ponímaní je to príbeh morálky a upozornenie na to,
čo je naozaj dôležité a čo nie. V každom prípade je to mimoriadne zaujímavý podnet pre maliara.
skutočne, najmä pretože reálne vnímame postavu a odraz.Samozrejme, maľby
sami o sebe sú akoby odrazy alebo odzrkadlenia. Určite sú a myšlienka umelca z hľadiska ich opisu,
z hľadiska vytvárania vernosti obrazu
a nebezpečenstiev, ktoré sú v ňom obsiahnuté. Je zaujímavé, ak sa pozriete na túto maľbu, v odraze , uprostred
maľby, je obraz matnejší, oveľa matnejší a to je v skutočnosti iba zvýraznenie, ktoré vystupuje vpred. Maľba
je tiež neuveriteľne abstraktná. Hladina vody,
konkrétne breh, akoby rozdeľoval plátno na takmer presné polovice , síce nie celkom, vytárajúc akoby spojitosť medzi
rukami, ktoré sa navzájom dotýkajú, a pažami, a kruhová forma vpísaná do obdĺžnikového plátna.
Zdá sa, že by to mohlo byť niečo ako metafora pre rozjímanie v maľbe a jej ciele a nebezpečenstvá
ako maliar musel premýšľať o tom, ako znázorní takzvanú skutočnosť, skutočnú postavu versus odraz
tejto postavy a maľba samotná je toho samotným zobrazením. Ďalšia vec je deformácia
postavy samej vykláňajúcej sa smerom k nám, s nádychom túžby. Všetky z týchto čisto barokových znakov skutočného presunu do
priestoru pozorovateľa, tu sú a tmavé pozadie nás skutočne núti sústrediť sa na postavu, ktorá vypĺňa
obrys plátna. Vec, ktorá je naozaj výrazná je koleno a taktiež rukáv košele. Často vec, ktorá
upúta našu pozornosť, nie je tým , čo si v skutočnosti predstavujete .
Zatiaľ čo v skutočnosti vec, na ktorú sa možno pozeráte , je iba miestom, kde dopadá svetlo a nie vždy je nevyhnutne
najdôležitejšou vecou v priestore. Pozrime sa na ľavú ruku na pravej strane plátna. Poďme sa
na to pozrieť zblízka. Čo sa zdá, že sa deje je, že jeho pravá ruka na ľavej strane sa zdá byť pevne uchopujúca
pôdu. Postava sa zdá byť taká roztržitá, taká zaujatá vlastným obrazom, akoby sa sama podopierala
čo na brehu nie je možné. Vyzerá, akoby padal do vody, a to je presne ten moment.
Keď už by skoro dokázal objať sám seba. Doslova je do seba zamilovaný. Avšak dokáže objať iba svoj odraz, ktorý je samozrejme , nehmotný.