Sećam se kada sam prvi put shvatila da nešto nije u redu.
Sećam se kada su mi prvi put rekli da imam disleksiju.
Sećam se, u prvom ili u drugom razredu,
kada me je učiteljica povukla sa hodnika u jednu malu učionicu.
Postavila me je da sednem i stavila je pet slova na magnetnu tablu.
I rekla: "Pajper, pročitaj mi ovo".
Gledala sam u to, zurila, i zatim rekla:
"Nisam baš sigurna šta piše."
Ona je rekla: "U redu je, u redu, to je tvoje ime."
Sećam se ovoga, kao da se jutros desilo.
Pocrvenela sam kao cvekla.
Toliko sam bila zbunjena
da ni svoje ime nisam mogla da pročitam.
Sećam se naredne godine, mama me je pokupila
iz kuće gde sam išla na časove.
Učitelj je izašao i rekao:
"Meri Bet, treba da radite sa Pajper na sekvenciranju.
Još uvek ne razume u čemu je stvar.
Evo četiri četvrtine, samo sedite i pevajte pesmu o dolaru."
Čim smo stigle kući, sele smo,
i recitovale četiri, pet puta.
Dvadest pet, pedeset, sedamdeset pet, jedan dolar.
Sad sam trebala ja da ponovim.
Dvadeset pet, pedeset -- ?
Pajper, 25, 50, 75, jedan dolar. Probaj ponovo.
Dvadeset pet, pedeset --
Pajper, samo četiri stvari.
Dvadest pet, pedeset, sedamdeset pet, jedan dolar.
Sećam se koliko je disleksija uticala na mene
od osnovne do srednje škole.
Sećam se kako sam bila pod utiskom
da moram savladati neke aspekte škole i da prevaziđem ovo.
Mislila sam da je to jedini put.
Od prvog do osmog razreda povučena sam iz redovne nastave
da bi me podučavali na drugačiji način.
U četvrtom razredu su mi rekli da neću moći da učim strani jezik.
U šestom razredu su rekli da je obavezno
da savladam množenje da bih nastavila.
Sve što sam mogla, učinila sam, da bih završila programe
koje su od mene zahtevali.
Znala sam da ne mogu da učim kao ostali,
ali sve što sam htela, bilo je, da budem u običnoj učionici sa vama.
Dok sam sedela tamo u roze haljini i sa cvetnim rajfom,
jednostavno nisam htela da budem drugačija.
Sećam se da sam se borila da izađem iz ovih učionica.
Roditelji su mi na svaki mogući način pomogli
da me školuju izvan sistema škole Kejp Elizabet.
Neprekidno su mi testirali IQ jer rezultati nisu imali smisla.
U brojnim kategorijama rezultati su bili izuzetni.
Sve se svelo na činjenicu da je moj mozak radio
na potpuno drugačiji način nego ostalima.
U osmom razredu posetila sam jednog doktora za konačan IQ test.
Njegov zaključak je bio da mi daju digitron i rečnik.
Nakon desetine sastanaka sa mojim roditeljima, učiteljima,
savetnicima za podršku, čak i sa administracijom,
konačno sam čula ono što sam želela da čujem.
Dokle god održavaš ocene i zastupaš sebe,
možeš da diplomiraš po Programu za podršku.
Ni posle diplomiranja nisu nestali problemi.
Svakog dana su me podsećali da još uvek imam disleksiju.
Na primer, letos sam radila u pokretnom kiosku-hamburgeriji.
Radila sam na kasi i primala porudžbine.
Napisala sam U-N-I-O-N-S (savez) umesto O-N-I-O-N-S (luk).
Tek otprilike tri nedelje kasnije
dečaci su konačno progovorili:
"Pajper, da li je hteo saveze na onom hamburgeru?"
(Smeh)
Ili "Pajper, da li je Meri naručila velike kolutiće saveza ili male?"
(Smeh)
Ponekad nazovem najbolju drugaricu Čelsi
i pitam je samo kako se neka reč piše.
Program za proveru pravopisa nikad ne zna šta pokušavam da kažem.
A tek kako su moji rezultati za upis na koledž bili smešni.
Kada se pojavio majski test, uradila sam ga bez pripreme
i kad su stigli rezultati, imala sam 1350 bodova.
Odmah sam nazvala mamu, tatu, brata
i plakala zbog mojih 1350 bodova.
Nijedna škola koju bih htela nije priznavala bodove ni oko 1350.
Za drugi test sam se pripremala dva sata,
tri puta nedeljno, mesec dana, sa privatnim učiteljem.
I opet sam postigla 1350.
Trinaest-pedeset je bila moja sudbina.
Nedavno sam pisala pismo
da se zahvalim profesoru koji mi je pomagao.
Samo tri ili četiri rečenice.
Zapisala sam ih jednom na listić i pregledala.
Posle sam ponovo zapisala i ponovo pregledala.
Zatim sam zaokružila reči koje su izgledale kao pogrešno napisane
i tražila na Google-u.
Onda sam prepisala olovkom na razglednicu, i prešla hemijskom.
To je bio postupak za samo četiri, pet rečenica.
Mnogo sam vremena i energije potrošila pokušavajući da prevaziđem disleksiju.
Ali kad sam stigla u srednju školu, bilo mi je već dosta.
Shvatila sam da mi nije važno da savladam množenje,
nisu važne moje sposobnosti za strane jezike
i da shvatim zašto nisam razumela knjige koje sam čitala.
Važno mi je bilo to što sam otkrila šta volim
i učvrstila sam ono u čemu sam uživala.
Mnogo uživanja sam pronašla u radu.
Radila sam u maminoj prodavnici nameštaja, čuvala sam decu,
čak sam i volontirala u ambulanti u Kejp Elizabet.
Uživala sam u organizovanju nekih događaja.
Pomogla sam oko nezaboravnog maturskog bala,
čak sam pomogla u planiranju događaja kojem upravo prisustvujete.
Nedavno sam shvatila da mi moj stvaralački um najbolje odgovara.
Prošlog leta sam završila 250 sati umetnosti na Koledžu umetnosti u Mejnu.
Kada sam stigla do završne godine
odustala sam od matematike, prirodnih nauka i stranog jezika.
Pronašla sam svoju strast i sada je sledim.
Naredne jeseni ću pohađati Koledž umetnosti i dizajna u Savani,
4 godine na dizajnu modnog pribora, 2 godine na poslovnom smeru.
Danas vas izazivam da nađete ono što volite,
nađite ono u čemu uživate, i sledite to.
Radite marljivo, hranite se dobro i zaljubite se u sve i svašta.
Hvala vam.
(Aplauz) (Uzvici)