Aš turiu keturis šimtus dvidešimt du draugus,
bet aš esu vienišas.
Aš kasdien kalbuosi su jais visais, bet
nė vienas iš jų manęs tikrai nepažįsta.
PAKELK AKIS
Problema, kurią aš turiu yra įsitaisiusi vietose tarp
žiūrėjimo į jų akis ar į pavadinimą ekrane.
Aš atsitraukiau žingsniu atgal ir atsimerkiau.
Apsižvalgiau ir supratau,
kad ši medija, kurią vadiname socialia yra niekas bet.
Kai mes įjungiame savo kompiuterius,
tai mūsų durys, kurias užsidarome.
Visa ta technologija, kurią mes turime yra tik iliuzija.
Bendruomenė, draugija, priklausymo jausmas,
tačiau vos tik nueini toliau nuo šio apgaulės prietaiso,
tu prabundi, kad pamatytum šį sąmyšio pasaulį.
Pasaulis, kur mes esame vergai technologijai, kurią mes sukūrėme,
kur informacija yra pardavinėjama kažkokio turtingo bei godaus vertelgos.
Asmeninės naudos, asmeninio įvaizdžio, asmeninio aukštinimo pasaulis,
kuriame mes visi dalijamės geriausiais bruožais, bet užmirštame emociją.
Mes esame didžiausiai laimingi patirtyje, kuria dalinamės,
bet ar tai tas pats, kai nieko aplink nėra?
Būk ten dėl savo draugų ir jie taip pat ten bus.
Bet nebus nė vieno, jeigu už tai bus grupinė žinutė.
Mes redaguojame ir perdedame, geidžiame liaupsinimo.
Mes apsimetame, kad nepastebime socialinės izoliacijos.
Mes dėliojame žodžius tinkamai, iki kol mūsų gyvenimas tampa spindintis.
Mes net nežinome ar kas nors klausosi.
Būti vienam nėra problema. Leiskite man pabrėžti:
jeigu tu skaitai knygą, pieši paveikslą ar kažką treniruojiesi,
tu esi produktyvus ir dalyvaujantis,
ne užsidaręs ir atsiskyręs.
Tu esi žvalus ir dėmesingas
bei gerai išnaudoji laiką.
Taigi, kai tu esi viešumoje ir pradedi jaustis vienišu,
užsikišk rankas už galvos, atsitrauk nuo telefono.
Tau nereikia spoksoti į meniu ar pravalyti kontaktų sąrašą.
Tiesiog pakalbėk su kažkuo kitu. Išmok koegzistuoti.
Negaliu pakęsti, kai girdžiu tylą judriame viešojo transporto traukinyje,
kur niekas nenori kalbėtis iš baimės atrodyti nesveikai.
Mes tampame nesocialūs.
Mes nebeesame patenkinti galimybe sudominti vienas kitą
ir žiūrėjimu į kito žmogaus akis.
Mes apsupti vaikų, kurie nuo pat gimimo
žiūrėjo į mus gyvenančius tarsi būtume robotai ir galvojantys, kad tai yra norma.
Nelabai tikėtina, kad jūs galite būti geriausias pasaulio tėtis,
jeigu jūs negalite pralinksminti vaiko nenaudojant iPad'o.
Kai aš buvau vaikas, niekados nebūčiau buvęs namuose.
Būčiau kieme su draugais, bastytumėmės su dviračiais
Aš turėčiau skyles savo sportbačiuose ir nusibrozdinčiau savo kelius
Mes pasistatytume savo klubo patalpą aukštai medžiuose.
Dabar parkas yra toks tylus, kad man tai kelią šiurpą.
Nematyti jokio vaiko kieme, o supynės kaba sustingusios.
Nebėra jokių šokdynių, jokių „klasių“, jokios bažnyčios ir jokios varpinės.
Mes esame idiotų karta:
Išmanūs telefonai ir kvaili žmonės.
Taigi pakelk akis nuo savo telefono, išjunk ekraną.
Sugerk savo aplinką, išgauk geriausia iš šios dienos.
Tik vienas tikras ryšys yra viskas ko tau reikia,
kad parodytų skirtumą, kurį buvimas čia gali padaryti.
Būk čia akimirkoje, kad ji suteikia tau žvilgsnį,
kurį tu prisiminsi amžiams taip kai meilė pralenkė
Laiką, kai ji pirmą kartą laikė tavo ranką ar pirmą kartą pabučiavo į lūpas,
Laiką, kai tu pirmą kartą nesutarei, bet vis tiek ją mylėjai iki gabaliukų.
Laiką, kai tau nebereikia pasakoti daugybę dalykų apie tai ką tu ką tik padarei,
nes tu nori dalintis šia akimirka tik su ja.
Laiką, kai tu parduodi kompiuterį, kad tu galėtum nupirkti žiedą
savo svajonių merginai, kuri dabar yra realus dalykas.
Laiką, kurį tu nori pradėti šeimą ir akimirką kai
tu pirmą kartą laikai savo mažąją mergytę ir vėl iš naujo įsimyli.
Laiką, kai ji neleidžia tau miegoti naktį ir viskas ko tu nori yra poilsis
Ir laiką, kai tu nubrauki ašaras, kai tavo mažylė palieka lizdą.
Laiką, kai tavo mažoji mergytė sugrįžta su berniuku tau palaikyti
Ir laiką, kai jis tave vadina seneliu ir verčia tave pasijausti tikrai senu.
Laiką, kai tu imi viską ką tu padarei, kai tu teiki dėmesį gyvenimui
Ir koks tu esi patenkintas, kad tu jo neiššvaistei
spoksodamas į kažkokį išradimą.
Laiką, kai tu laikai savo žmonos raką,
sėdi šalia jos lovos,
Tu sakai jai, kad ją myli, pabučiuoji jai į veidą.
Ji tada tai tyliai sušnabžda, kai jos širdis sudaužia paskutinį dūžį,
kad jai pasisekė, kad ji buvo sustabdyta pasiklydusio berniuko gatvėje.
Tačiau joks iš šių laikų niekada nebūtų įvykęs.
Tu viso to niekada neturėtum,
kai užsiėmęs žiūri žemyn,
tu nematai progų, kurias praleidi.
Taigi, pakelk akis nuo savo telefono, išjunk tuos ekranus.
Mes turime ribotą gyvenimą, nustatytą dienų skaičių.
Nešvaistyk savo gyvenimo įstringant tinkle,
Nes kai ateis pabaiga, nieko nėra blogiau nei apgailestavimas.
Aš taip pat kaltas, kad esu dalis šios mašinos,
šio skaitmeninio pasaulio, kuriame mes esame girdimi, tačiau nematomi,
kur mes spausdiname, kai kalbame ir skaitome kai šnekame,
kur mes praleidžiame valandas kartu nepadarant jokio akių kontakto.
Taigi, nepasiduok gyvenimui, kur tu seki triukšmingą reklamą.
Duok žmonėms savo meilę
neduok jiems savo „mėgstu“.
Atsijunk nuo poreikio būti išgirstu ir apibrėžtu.
Išeik į pasaulį ir palik kas tave blaško už savęs.
Pakelk akis nuo savo telefono, išjunk tą ekraną.
Nustok žiūrėti šį vaizdo įrašą, gyvenk gyvenimą realiai.