Želim da podelim veliku tajnu sa vama danas.
Nije ona koju će mnogi od vas želeti da čuju.
Međutim, u isto vreme, toliko je važna da moram da vam kažem.
Ovo je ta tajna -
šta bi bilo da vam kažem
da svakog dana kada deca idu u školu, ona postaju manje inteligentna?
Kako je to moguće?
Kada deca idu u školu, ona uče, zar ne?
I akumuliraju više znanja.
Ako ništa drugo, trebalo bi da postaju pametnija.
Kako je uopšte moguće da postaju manje inteligentna?
O čemu ja to pričam?
Zaista se nadam da ću vam to danas objasniti.
Pre svoje 14. godine,
bio sam dete koje nije znalo šta želi u životu.
Obično, kada priđete detetu od pet ili šest godina i pitate ga:
„Šta želiš da budeš kada porasteš?“,
reći će: „Astronaut“ ili „Biznismen“.
Ja sam želeo da budem profesionalni igrač video igre „Kol ov djuti“.
(Smeh)
Pošto nisam znao šta želim da budem kada porastem,
samo sam slušao svoje roditelje sve vreme.
Verovao sam da su oni znali šta je najbolje za mene.
Moji roditelji su želeli od mene
ono što bi bilo koji tipičan roditelj želeo od svog deteta:
idi u školu, ne kvari ocene,
idi napolje i vežbaj... jednom u nekoliko godina.
(Smeh)
Pokušavao sam da radim sve što su tražili od mene;
jedini problem je bio to što uopšte nisam bio dobar đak.
Bio sam užasan u prirodnim naukama,
nisam mogao da napišem esej sa pet pasusa da mi je život zavisio od toga,
a do dana današnjeg, još uvek mislim
da sam jedino dete iz Azije koje ne razume matematiku.
(Smeh)
Zaista to mislim.
Međutim, kada sam napunio 14 godina, to se sve promenilo.
Više nisam bio balon na topli vazduh koji lebdi u svemiru;
sada sam bio nalik supersoničnom mlaznjaku koji leti ka svojem odredištu
brzinom od 80 000 kilometara na sat, ili kojom god brzinom te stvari lete.
Ova promena je počela kada sam dobio kovertu u sandučetu.
Bila je to pozivnica ne na rođendansku zabavu -
nisam ih dobijao - niti za odlazak na igralište,
već za takmičenje u izradi biznis planova dole u Bostonu.
Bio sam radoznao, bio sam toliko radoznao, da sam morao da odem.
Direktor programa nam je objasnio da ćemo tokom pet meseci
formirati timove, razviti poslovnu ideju
i predstaviti tu ideju grupi sudija,
koji će ocenjivati
koliko su nam dobra odela i koliko su dobre naše poslovne ideje.
I da skratim, tokom tih pet meseci,
formirao sam tim, razvio ideju,
i, na kraju, pobedili smo na tom takmičenju
i odneli ček kući.
Taj događaj je podstakao moje zanimanje
da učestvujem na sve više ovakvih takmičenja.
U toku naredne dve godine mog života,
zapravo sam otišao na desetine ovakvih takmičenja
i pobeđivao sam na većini njih.
Shvatio sam da sam veoma voleo da idem na takmičenja,
ne samo zato što sam voleo da pobeđujem,
nego i zato što sam imao neostvarenu strast.
Bila je to strast za stvaranjem stvari.
Jedna stvar koju je moj tim svaki put radio drugačije
od ostalih takmičara svaki put
je bila da bi svi oni izašli
i predstavili svoju ideju i „Pauer Point“ prezentaciju,
a mi bismo otišli u gvožđaru,
kupili materijal i, u stvari, napravili ideju o kojoj smo pričali.
Sudije su jednostavno bile oduševljene
činjenicom da je gomila tinejdžera mogla da stvori nešto,
napravi prototipe i radne verzije.
Pobedili smo na skoro svakom takmičenju
samo zato što su sudije volele što smo napravili projekat.
Na jednom od ovih takmičenja
sam upoznao naprasitog srednjovečnog Poljaka po imenu Frenk.
Ako je on ovde danas, bolje bi mi bilo da pobegnem posle ovoga.
(Smeh)
Prišao nam je, pogledao naš prototip i rekao:
„Momci, mogu da vam pomognem da ovo pretvorite u pravu kompaniju.“
Razmislite o tome.
Nije li to super?
Mi smo 16-godišnjaci, izlazimo u svet
i stvaramo pravu novu kompaniju za hardver tehnologiju.
U početku smo govorili: „Vreme je da budemo kao Stiv Džobs -
hajde da odmah napustimo školu i razvijemo Epl.“
Međutim, brzo smo shvatili da to nije tako lako.
Nemojte napuštati školu osim ako niste sasvim sigurni
da imate dobru ideju.
(Smeh)
Shvatili smo da je prvi korak u građenju odlične kompanije
sastavljanje odličnog tima.
Kao učenici, nismo mogli ići u kafiće da upoznajemo ljude
ili na poslovna okupljanja za odrasle,
pa smo otišli u našu školu i pripremili jednu malu prezentaciju u našoj sali,
gde bismo predstavili našu ideju u nadi da će se deca pridružiti našem timu.
Poslali smo pozivnicu celoj školi.
Prvo smo primetili da se skoro niko nije pojavio.
Skoro da nije bilo interesovanja.
A oni koji se jesu pojavili su raširili glasinu po školi
i tokom te nedelje smo, u stvari, bili ismejavani;
rugali su nam se zbog naših ideja
i što smo želeli da budemo kao Mark Zakerberg.
(Smeh)
Smešno je da smo sledeće nedelje uzeli tu istu prezentaciju
i predstavili je u našoj osnovnoj školi, dakle deci koja su bila 5-6 godina mlađa.
Reakcija je bila fenomenalna.
Ova deca su bacala svoj novac za užinu na nas
i pitala da li mogu da kupe prototip.
(Smeh)
Pitali su za našu prvobitnu procenu vrednosti,
za koju znam da znate iz emisije „Šark tenk“,
ali bilo je zapanjujuće da su ova deca uopšte i znala da takvi izrazi postoje
iako su bila suviše mala da bi izgovorila neke od ovih reči.
To me je veoma inspirisalo.
Mislim da je naš obrazovni sistem ovo uradio.
Samo tokom ovih pet do šest godina u obrazovnom sistemu,
ova kreativna deca su se pretvorila u ove tinejdžere
koji nisu voljni da razmišljaju na drugačije načine.
Hajde da se vratimo na tu tajnu o kojoj sam pričao.
Kako je moguće da škola čini decu manje inteligentnom?
Činjenica je da postoji mnogo više nego jedna vrsta inteligencije.
Iako vas škola može učiniti akademski inteligentnijim
učeći vas fiziku, algebru i računanje,
ona smanjuje dečiju kreativnu inteligenciju.
Uči ih da razmišljaju na određeni način,
da idu određenim putem u životu,
govori im: idite u srednju školu,
maturirajte, idite na dobar koledž, nađite siguran posao,
a ako ne uradite to, nećete biti uspešni.
Ako je to istina, kako onda ja uopšte stojim ovde danas?
Kako sam ja, učenik sa trojkama,
osnovao tehnološku kompaniju sa 16 godina?
Kako to da moja kompanija,
koja je bila predstavljena u „Vol strit džurnalu“ prošle nedelje,
posluje bolje nego neke od kompanija koje su osnovali diplomci
sa Harvarda i Stanforda?
Mora biti nešto što se ne može izmeriti
jedino akademskom inteligencijom.
Evo šta ja mislim.
Roditelji, nastavnici, pedagozi,
vi imate moć da utičete na omladinu i da ih inspirišete.
Činjenica je da sada postoji previše ljudi
koji su opsednuti govorenjem deci
da idu na koledž, nađu dobar posao i budu „uspešni“.
Nema dovoljno onih koji govore deci
da istraže više mogućnosti, da postanu preduzetnici.
Ako postoji jedna poruka koju želim da roditelji, deca i svi vi
zapamtite od onoga što sam danas rekao
to je da možete otvoriti svoja sopstvena vrata,
da možete odstupiti od uobičajenog, ograničenog i uzanog puta
na koje nas obrazovanje usmerava.
Možete krenuti drugim putem i stvoriti svoju sopstvenu budućnost.
Možete osnovati svoje sopstvene kompanije i neprofitne organizacije.
Možete stvarati, možete unositi novine.
Ako postoji jedna poruka koju želim da zapamtite
od svega što sam rekao, to je ovo -
niko nikada nije promenio svet
radeći ono što mu je svet rekao da radi.
Hvala.
(Aplauz)