לפני כמה שנים
בחר ביה"ס לעסקים של הרווארד
את המודל העסקי הטוב ביותר של אותה שנה.
הוא בחר בפיראטיות הסומאלית.
בערך באותה תקופה,
גיליתי שיש 544 יורדי-ים
המוחזקים כבני-ערובה בספינות,
שעוגנות לעתים קרובות ממול לחוף הסומאלי
בטווח ראיה.
למדתי את שתי העובדות האלה, וחשבתי,
מה קורה בענף הספנות?
שאלתי את עצמי, האם זה יכול לקרות בתעשיה אחרת?
האם ייתכן שנראה 544 טייסי חברות-תעופה
המוחזקים כבני-ערובה במטוסי הג'מבו שלהם,
שעומדים על מסלולי ההמראה במשך חודשים או שנה?
האם ייתכן שנראה 544 נהגי אוטובוסים?
זה לא יכול לקרות.
אז התחלתי להסתקרן.
ואז גיליתי עובדה נוספת,
שבעיני היתה מדהימה יותר,
ולו רק משום שכמעט ולא ידעתי עליה קודם לכן
בגיל 42, 43,
והיא עד כמה אנו עדיין תלויים בספנות באופן יסודי.
כי ייתכן שהציבור הכללי רואה בספנות
תעשיה מיושנת,
דברים שמביאים באוניות-מפרש
ושמות כמו "מובי דיק" ו"ג'ק סאפארו".
אבל הספנות איננה כזו.
הספנות היא קריטית מבחינתו יותר מאי-פעם.
הספנות מביאה לנו 90% מהסחר העולמי.
הספנות גדלה פי ארבע מאז 1970.
אנו יותר תלויים בה מאשר אי-פעם.
ובכל זאת, לגבי תעשיה בקנה-מידה עצום כזה--
יש בים 100,000 כלי-שיט פעילים--
היא הפכה במידה רבה לבלתי-נראית.
אמירה כזו נשמעת מגוחכת בסינגפור
כי לספנות כאן יש נוכחות כה גדולה,
עד שתקעו ספינה על גג של מלון.
[צחוק]
אבל בכל מקום אחר בעולם,
אם שואלים את הציבור הרחב
מה הוא יודע על הספנות וכמה מסחר משונע בים,
מקבלים בד"כ פרצוף אטום.
אם תשאלו מישהו ברחוב
האם הוא שמע על "מיקרוסופט",
לדעתי הוא יאמר "כן",
כי הוא יודע שהם מייצרים תוכנות
שמיועדות למחשבים,
ומידי פעם הן עובדות.
אבל אם תשאלו אותו אם שמע על "מרסק",
אני בספק אם תזכו לאותה תגובה,
למרות של"מרסק",
שהיא רק חברת ספנות אחת מרבות,
יש הכנסות דומות לאלה של "מיקרוסופט".
[60.2 מיליארד דולר]
מדוע זה כך?
לפני כמה שנים
מפקד הצי ("בעל הים") באדמירליות הבריטית--
הוא נקרא "בעל הים"
--למרות שמפקד הצבא לא נקרא "בעל הבית"--
הוא אמר שאנו, והוא התכוון
למדינות המתועשות של המערב,
שאנו סובלים מעיוורון ימי.
אנו עיוורים ביחס לים
כמקום של תעשיה או עבודה.
זה משהו שאנו טסים מעליו,
כתם כחול במפות של חברות התעופה.
אין מה לראות, תעברו הלאה.
אז רציתי לפקוח את עיני
מהעיוורון הימי שלי,
ולכן ברחתי אל הים.
לפני כמה שנים יצאתי למסע
על סיפון ה"מרסק קנדל",
ספינת מכולות בינונית
שנשאה כמעט 7,000 תיבות,
הפלגתי מפליקסטו,
בחוף הדרומי של אנגליה,
והגעתי עד כאן, לסינגפור
אחרי 5 שבועות,
עם הרבה פחות יעפת-טיסה מאשר עכשיו.
וזו היתה התגלות.
הפלגנו על פני חמישה ימים,
שני אוקיינוסים, תשעה נמלים,
ואני למדתי המון על ספנות.
ואחד הדברים הראשונים שהפתיעו אותי
כשעליתי על סיפון ה"קנדל",
היה, איפה כל האנשים?
יש לי ידידים בצי שמספרים לי
שהם מפליגים יחד עם 1,000 מלחים בכל הפלגה,
אבל על ה"קנדל" היו רק 21 אנשי-צוות.
זה משום שהספנות היא יעילה מאד.
שיטת המכולות הפכה אותה ליעילה מאד.
היום יש בספינות אוטומציה.
הן יכולות לפעול עם צוותים קטנים.
אבל זה גם אומר, במילותיו של
קצין-דת ימי שפגשתי פעם,
שיורד הים הממוצע שתפגשו
בספינת מכולות יהיה עייף או מותש,
כי קצב הספנות המודרנית
הוא מפרך למדי מבחינת הדרישות שהספנות
מטילה על הגורם האנושי,
מונח משונה, שהם כנראה לא קולטים
שהוא נשמע מעט לא-אנושי.
אז רוב יורדי הים שעובדים כיום בספינות מכולות
זוכים כיום בפחות משעתיים חופשיות בכל נמל.
אין להם זמן להירגע.
הם נמצאים בים במשך תקופות של חודשים,
וגם כשהם בספינה,
אין להם גישה
למה שבני 5 רואים כמובן מאליו: אינטרנט.
דבר נוסף שהפתיע אותי כשעליתי על ה"קנדל"
היה האדם שלידו ישבתי--
לא המלכה. אין לי מושג למה הושיבו אותי מתחת לדיוקן שלה--
אבל סביב שולחן האוכל באולם הקצינים,
ישבתי לצידו של בחור בורמזי,
מול רומני, מולדבי, הודי.
בשולחן הסמוך היה בחור סיני,
בחדר הצוות כולם היו פיליפינים.
וזו היתה ספינה עם צוות רגיל.
אז איך זה ייתכן?
כי השינוי הדרמטי הכי גדול
בספנות, ב-60 השנה האחרונות,
כשרוב הציבור הפסיק להקדיש לה תשומת-לב,
היה משהו שקרוי "רישום פתוח"
או "דגל של נוחות".
כיום, הספינות יכולות להניף דגל של כל מדינה
שמספקת את אפשרות דגל הנוחות.
אפשר לקבל דגל של מדינה חסרת מוצא לים
כמו בוליביה או מונגוליה,
או צפון-קוריאה, אם כי הדגל שלה לא מאד פופולרי.
[צחוק]
אז יש לנו צוותים רב-לאומיים,
גלובליים וניידים בספינות.
וזה הפתיע אותי.
וכשהגענו למימי הפיראטים,
במורד מיצר באב-אל-מנדב ואל תוך האוקיינוס ההודי,
המצב בספינה השתנה.
וגם זה היה הלם, כי לפתע,
הבנתי, כפי שאמר לי הקברניט,
שבאמת נפלתי על הראש כשבחרתי להפליג
במימי פיראטים בספינת מכולות.
כעת כבר לא הרשו לנו לעלות לסיפון.
היו משמרות פיראטים כפולות.
באותה תקופה הוחזקו אותם 544 יורדי הים כבני-ערובה,
וחלקם היו בני-ערובה כבר שנים
בגלל אופי הספנות ודגל הנוחות.
לא כולם, אבל חלק מהם,
בגלל מיעוט בעלי ספינות חסרי-מצפון,
קל מאד להסתתר
מאחורי האלמוניות שמציעים דגלי נוחות מסוימים.
מה עוד מסתיר עיוורון הים שלנו?
ובכן, אם תפליגו לים בספינה
או בספינת טיולים, ותביטו למעלה אל הארובות,
תראו עשן שחור מאד.
זה בגלל שלענף הספנות
יש שולי-רווח צרים מאד, ומעוניינים שם בדלק זול,
אז הם משתמשים במשהו שקרוי "מזוט",
שתואר עבורי ע"י מישהו מתעשיית המיכליות
בתור המשקעים מבתי הזיקוק,
או רמה אחת בלבד מעל אספלט.
והספנות היא שיטת התובלה הכי ירוקה.
במונחים של פליטת פחם לטון לכל מייל,
הפליטות שם הן אלפית מאשר בענף התעופה
וכעשירית מהתובלה במשאיות.
אבל זה לא מעט, כי ענף הספנות כל-כך גדול.
פליטות הספנות מהוות כ-3 או 4 אחוז,
כמעט כמו של התעופה.
ואם מצרפים את פליטות הספנות
לרשימת פליטות הפחם של כל המדינות,
היא תהיה במקום שישי,
בערך כמו גרמניה.
חישוב שנעשה ב-2009 הראה ש-15 הספינות הכי גדולות
מזהמות בחלקיקים, בפיח
ובגזים מזיקים
כמו כל המכוניות בעולם.
והבשורות הטובות הן
שאנשים מדברים כעת על ספנות מקיימת.
יש יוזמות מעניינות.
אבל מדוע זה לקח זמן כה רב?
מתי נתחיל לדבר ולחשוב
על צבירת קילומטרים בים כמו באוויר?
נסעתי גם לקייפ קוד כדי לראות
את הצרות של לוויתן האובלנה הצפון-אלטנטית,
כי עבורי זה היה אחד הדברים הכי מפתיעים
בשהותי בים,
והמחשבות זה עורר בי.
אנו יודעים על השפעת האדם על האוקיינוס
במונחי דיג ודיג-יתר,
אבל איננו יודעים באמת הרבה
על מה שקורה מתחת למים.
ולמעשה, הספנות ממלאת כאן תפקיד,
כי רעש האוניות תרם
לפגיעה בבתי הגידול האקוסטיים של יצורי הים.
האור אינו חודר את פני המים,
כך שיצורים ימיים, כמו לוויתנים ודולפינים
ואפילו 800 מיני דגים,
מתקשרים בצלילים.
והאובלנה הצפון-אלטנטית
יכולה לשדר למרחקים של מאות קילומטרים.
לוויתן גדול-סנפיר יכול לשגר צליל
על פני אוקיינוס שלם.
אבל ניתן לשמוע גם מיכלית ענק
ממרחק אוקיינוס שלם,
ובגלל שהרעש שהמדחפים יוצרים מתחת למים
הוא לעתים באותו תדר שבו משתמשים הלוויתנים,
זה עלול להזיק לבית הגידול האקוסטי שלהם,
והם זקוקים לו כדי להתרבות,
למצוא שטחי ציד,
למצוא בני ובנות זוג.
ובית הגידול האקוסטי של האובלנה הצפון-אלטנטית
הצטמצם בעד 90%.
אבל אין חוקים לגבי זיהום אקוסטי. עדיין...
וכשהגעתי לסינגפור,
ואני מתנצלת, אבל לא רציתי לרדת מהספינה שלי.
מאד אהבתי להיות על סיפון ה"קנדל".
קיבלתי יחס טוב מהצוות,
היה לי קברניט פטפטן ומשעשע,
והייתי חותמת בשמחה לחמישה שבועות נוספים,
ועל זה הקברניט גם אמר
שהשתגעתי אם זה עולה בדעתי.
אבל לא הייתי שם 9 חודשים ברציפות
כמו יורדי הים הפיליפינים,
שכאשר ביקשתי מהם לתאר לי את העבודה שלהם,
הם כינו אותה: "דולר לכל געגוע הביתה".
היו להם משכורות טובות,
אבל אלה עדיין חיי בדידות קשים
מול איתני טבע מסוכנים ולעתים קרובות קשים.
אבל בשלב הזה יש לי שתי דעות מנוגדות,
כי אני רוצה להצדיע ליורדי הים האלה
שמביאים לנו 90% מכל דבר
וזוכים על כך למעט מאד תודות והכרה.
אני רוצה להצדיע ל-100,000 הספינות
שנמצאות בים
שעושות את העבודה הזאת, שמגיעות ויוצאות
מידי יום, ומביאות לנו את מה שאנו צריכים.
אבל אני גם רוצה לראות שהספנות,
ושאנו, הציבור הרחב, שיודע כה מעט עליה,
נסתכל במבט מעט יותר בוחן,
שהכל יהיה מעט יותר שקוף,
שתהיה שקיפות של 90%.
כי לדעתי כולנו נצא נשכרים
אם נעשה דבר פשוט מאד,
שהוא ללמוד לראות את הים.
תודה לכם.
[מחיאות כפיים]