Az utóbbi pár évben
vendégíróként dolgozom a Stanfordi Orvostudományi Egyetemen.
Egy rendkívüli nő vett fel,
aki költő és aneszteziológus,
Audrey Schafernek hívják.
Megalapította az Orvoslás és a múzsa programot,
hogy a humán tárgyak ismét megjelenjenek az egészségügyi oktatásban és képzésben.
Az én feladatom az volt, hogy írást, történetmesélést,
általános kommunikációs készségeket tanítsak
orvosoknak, ápolóknak, orvostanhallgatóknak
és más egészségügyi dolgozóknak.
Azt hittem, kapok majd egy csomó remek esszét
holttestek boncolásáról és lépről írt verseket.
És kaptam is.
Mégis, szinte azonnal,
több olyan esszét is kaptam, amely komolyan aggasztott
és nyugtalanított.
Diákjaim nyomasztó szorongásaikról írtak,
az elviselhetetlen nyomásról, hogy sikeresek legyenek,
mentális egészségükre vonatkozó diagnózisaikról,
öngyilkossági kísérleteikről,
a magány és elszigeteltség érzéséről,
és a tűnődésről, vajon jó szakmát választották-e,
pedig még nem is voltak orvosok.
Ő egy diákom, Uriel Sanchez.
(Audio) Uriel Sanchez: Az orvostudományban választanod kell,
még a mentoraid többsége is arra sarkall,
hogy válassz:
nagyon jó ember vagy nagyon jó orvos leszel.
(Zene)
Laurel Braitman: Az orvosok saját emberi volta és érzelmi jóléte
szinte sosem része a képzésüknek,
nem is vesznek róla tudomást.
A valós sebezhetőség pedig,
például a mentális egészségre vonatkozó diagnózis megosztása,
teljesen derékba törheti a karriert.
Mégis az amerikai orvostanhallgatók közel harminc százaléka depressziós,
és tízből egy már gondolt öngyilkosságra.
Ráadásul gyakorló orvosok esetében a helyzet még rosszabb.
Igen széles körben elégedetlenek munkájukkal,
magas a depresszió aránya,
a szakmákat tekintve pedig az öngyilkosságok száma
az orvosoknál az egyik legmagasabb az USA-ban.
Ez félelmetes.
Nemcsak rájuk nézve, de számunkra is.
Tényleg úgy gondolom, az orvosok feladata a legfontosabb.
Ha az ő életük kockán forog,
akkor a miénk is.
Namármost, egyáltalán nem vagyok a mentális egészség szakértője,
író vagyok,
ami többnyire abszolút és teljes mértékben az ellentéte.
Azt azonban állítom, hogy minél több lehetőséget adok
az egészségügyi dolgozóknak,
hogy megosszák mindennapi frusztrációikat, félelmeiket, örömeiket,
a meglepetéseket és mindazt, amit nehezményeznek,
úgy tűnik, annál jobban érzik magukat.
Ezért az Orvoslás és a múzsán belül
esti, hétvégi és egész napos történetmesélő workshopokat kínálunk
farmokon és más, jó ételeket kínáló helyeken.
Újságírókat, írókat, producereket,
podcastelőket és költőket hívok,
akik írást,
kommunikációt és történetmesélést tanítanak a résztvevőknek.
A résztvevők pedig a sebezhetővé válást gyakorolják
történeteik egymás közötti, hangos megosztásán keresztül.
Így aztán újra tudnak kapcsolódni ahhoz,
ami miatt az orvoslást választották.
Ezekre a készségekre aztán építeni tudnak,
mikor rádöbbennek és szembesülnek
választott szakmájuk stresszes, kusza valóságával.
Így ismerik fel, hogy ez hivatás.
Van hát egy felírt receptem önöknek mára.
Nem orvosok írták fel, valójában nekik szól,
és diákjaim segítettek benne.
Mielőtt megosztanám, hadd mondjam el, bár orvosokkal dolgozom együtt,
erős meggyőződésem,
hogy szinte bármely szakma képviselőire vonatkozik,
de különösen azokra, akik annyira elkötelezettek munkájuk iránt,
ami már olyan intenzív és nyomasztó tud lenni,
hogy néha elfelejtjük, miért is esett arra a választásunk.
Egy történet megosztása, ami sebezhetővé tesz,
számomra olyan, mintha zászlót vonnánk a zászlórúdra.
Látják mások is,
és ha egyetértenek, rezonálnak vele,
odajönnek és veled együtt állnak alá.
Ez tette egyik diákom, Maite Van Hentenryck is.
(Audio) Maite Van Hentenryck: Rendkívül szorongáskeltő volt,
és olyasmiket osztottam meg magamról,
amiket tényleg csak úgy öt osztálytársamnak mondtam el.
LB: Amikor Maite még csecsemő volt, amputálni kellett a lábát.
Mikor felvették az orvosira,
egy általános, órai tesztet töltött ki éppen,
amiben ez a kérdés szerepelt:
“Meséljen az első alkalomról,
amikor fogyatékossággal élővel találkozott.”
Azon tűnődött, vajon témavezetői elgondolkoztak-e arról,
hogy a fogyatékossággal élő maga az orvos lesz.
Erről beszélt kb. száz barátja és társa előtt,
ami azért olyan nagy dolog, mert tudják, ő nagyon félénk.
Ezután több fogyatékossággal élő diák,
akiket nem ismert,
odamentek és felkérték,
legyen egy csoport társvezetője a kampuszon,
amely szélesebb láthatóságot, befogadást szorgalmaz az egészségügyi képzésben.
Az angolban jellemzően kreatívoknak hívjuk
a bizonyos munkában dolgozókat.
Például a tervezőt, az építészt, a művészt.
Nem szeretem ezt a kifejezést.
Számomra sértő és kirekesztő.
A kreativitás nem csupán bizonyos emberek sajátja.
Az orvosokkal, medikusokkal folytatott munkám nagy része
arra hívja fel a figyelmüket, hogy bármely szakmát is választunk,
értelmet adhatunk a nehézségeknek,
szépségre lelhetünk bennük, és alkothatunk.
Ő Pablo Romano orvostanhallgató.
(Audio) Pablo Romano: Szüleim Mexikóból vándoroltak ide,
sok évvel ezelőtt,
aztán főiskolás koromban mindketten elhunytak.
18 éves voltam, mikor édesapám meghalt, 20, amikor édesanyám távozott el.
LB: Pablo nemcsak először beszélt nyilvánosan árvaságáról,
de együtt indítottunk el egy történetmesélő sorozatot,
a Beszéljünk Rx-et is,
amely társai számára igen népszerű platformmá vált,
ahol megoszthatják legsebezhetőbb és legerősebb gondolataikat, érzéseiket.
(Audio) PR: Az iskolám sokra tartja az adatokat,
a kutatást és a számokat.
A nap végén mégis a történetek hatnak igazán az emberekre.”
LB: Arifeen Rahman másodéves orvostanhallgató.
Szülei a születése előtt emigráltak
Bangladesből az Egyesült Államokba.
Egy nagyon szép észak-kaliforniai otthonban nőtt fel,
biztonságban, stabil körülmények között,
szülei ma is együtt vannak,
sosem éhezett, és a Harvardon diplomázott.
(Audio) Arifeen Rahman: Úgy éreztem, történeteimet nem érdemes elmesélni,
nem számítanak.”
LB: Arifeennek azonban voltak történetei.
Nemrég előadást tartott arról,
milyen talán az egyetlen bangladesi amerikai lánynak lenni,
aki esszéversenyt nyert,
amit az Amerikai Forradalom Lányai szervezet hirdetett,
(Nevetés)
majd aki Halloween alkalmából az Amerikai Függetlenségi Nyilatkozatnak öltözött.
Én nagyon szeretem Arifeen történetét,
mert számomra mindazt képviseli,
ami jó és rossz, nehéz és kimerítő
az új Amerikai Álom megtestesítésében.
(Audio) AR: “A legnehezebb az volt, hogy ellentmondjak a hangnak,
amely szerint senki nem akarja a történeteimet hallani,
ezért miért is fektessek időt olyasmibe,
ami nem is jelent igazán semmit az élet nagy dolgaiban.
A legnagyobb dolog, hogy talán mégis számít.
LB: Az élet túl rövid.
Számomra az egyetlen dolog, ami igazán számít, amíg itt vagyok,
az érzés, hogy tudok kapcsolódni más emberekhez,
ami talán segíti őket, hogy kevésbé érezzék magukat egyedül.
Tapasztalataim szerint a történetek azok,
amelyekkel a legjobban elérhetjük ezt.
Szóval, diákom és együttműködő társam sok ilyen törekvésben
Candice Kim.
Doktor és PhD hallgató az egészségügyi oktatásban.
Írt a #MeToo-ról az egészségügyben –
queer identitással navigálva egy konzervatív területen –,
és édesanyja áttétes rák diagnózisáról.
Nemrégiben belefogott egy nagyon érdekes kutatásba is
a munkánkra vonatkozólag.
(Audio) Candice Kim: Láttuk a történetmesélésen résztvevő diákoknál,
hogy 36-51 százalékkal is csökkent a szorongásérzet.
LB: Ha ez mentális egészségre ható gyógyszer lenne,
óriási siker lenne.
A hatás, úgy tűnik,
nagyjából egy hónapig tart.
Lehet hosszabb is,
egy hónap után Candice abbahagyta a mérést.
Szóval nem is tudjuk.
Mi több, a résztvevők 100%-a
ajánlaná is az alkalmakat barátainak.
Számomra mégis a legfontosabb, amit a munkánk elért,
hogy kialakította a sebezhetőség kultúráját
egy olyan helyen, közegben, ahol ez egyáltalán nem volt jelen.
Azt hiszem, ez lehetővé teszi,
hogy az orvosok és mások is
másfajta jövőt álmodhassanak maguknak és betegeiknek.
Maitet halljuk ismét:
(Audio) MVH: “Az az orvos szeretnék lenni, aki emlékszik a születésnapodra,
anélkül, hogy a kartonodra nézne.
Az az orvos szeretnék lenni, aki tudja,
mi a betege kedvenc színe,
milyen tv-műsorokat szeret nézni.
Az az orvos, akire úgy emlékeznek, mint aki figyelt az emberekre,
és mindenkiről gondoskodott
a betegség kezelésén túl is.
LB: Embernek lenni véges állapot.
Mindannyian emberek vagyunk, mindannyian meg is fogunk halni.
Ha segítjük az egészségügyi dolgozókat,
hogy kifejezőbben kommunikáljanak egymással,
betegeikkel és saját magukkal,
természetesen nem fogja varázslatos módon megváltoztatni mindazt,
ami nem jó a jelenlegi egészségügyi rendszerben,
és nem fogja a hatalmas terhet levenni az orvosok válláról,
amit mi helyezünk rájuk,
de kulcsfontosságú abban,
hogy biztosítsuk gyógyítóink egészségét,
hogy mindenki mást is meggyógyíthassanak.
Sebezhetőséggel kommunikálni,
együttérzően figyelni,
hiszem, hogy a legjobb gyógyszer, ami a rendelkezésünkre áll.
Köszönöm.
(Taps)