Disznókká változtatott tengerészektől
fákká sarjadt nimfákon keresztül
az áldozatát kővé változtató pillantásig
a görög mitológia csordultig van alakváltókkal.
Az istenek többnyire tetszés szerint változtatták alakjukat,
de a halandók ritkán vágytak ilyesfajta viszontagságokra.
Az egyik ilyen ijesztő átalakulás Arakhnét, a szövőnőt sújtotta.
Arakhné édesapja kereskedő volt,
aki azzal töltötte napjait, hogy kelméit a bíbor legsötétebb árnyalataira festette.
Arakhnénak jó érzéke volt a legfinomabb szálak szövéséhez:
könnyű kelmét készített,
a kelméből pedig pompás falikárpitokat.
Az emberek csodájára jártak, hogy miként jár a keze a szövőszéken,
mintha legalábbis az ujjaiból fakadtak volna a szálak.
De ahogy nőtt a munkáját övező dicséret, úgy nőtt a büszkesége is.
Arakhné gyakran kérkedett a tehetségével,
mondván, hogy az ő ügyessége felülmúlja minden halandóét és istenét.
Nem volt hajlandó a tehetségét az istenek ajándékának tekinteni,
inkább saját zsenialitásaként büszkélkedett vele.
Pechére azonban Athénének, a bölcsesség és kézművesség istennőjének is
fülébe jutott Arakhné hencegése.
Athéné meg akarta leckéztetni a hálátlan lányt,
ezért öregasszony képében belopózott a halandók közé.
Nyilvánosan összeszidta Arakhnét:
hogy merészeli magát többre tartani az isteneknél?
De Arakhné csak kacagott, fel sem nézett szövőszékéről.
Az öregasszony feldühödve ledobta magáról az álruhát, hogy felfedje kilétét.
Ha már Arakhné arra vetemedett, hogy becsmérelje az isteneket,
maga Athéné fogja őt versenyre hívni.
Leplezve meglepetését a szürke szemű istennő megjelenésén,
Arakhné elfogadta a kihívást.
Miközben Athéné elővette saját ragyogó szövőszékét, óriási tömeg verődött össze.
A szövők hozzáfogtak, feszülten figyeltek, és csak úgy suhantak a vetélők.
Erejének fitogtatásaként Athéné az égből felhőfoszlányokat,
a földről pedig karcsú fűszálakat bűvölt oda és szőtt munkájába.
Pompás jeleneteket alkotott, amelyek az istenek erejét dicsérték:
Poszeidónt, ahogy hullámokon lovagol,
Zeuszt, ahogy villámmal sújt le,
és Apollónt, ahogy keresztülvágtat az égen.
Athéné csodás gobelinjén a halandó élet eltörpült az istenek dicsősége mellett.
De Arakhnét nem érdekelte az isteni egók növelése.
Az ő gobelinjén az istenek visszaéltek hatalmukkal:
egymással civakodtak,
ittak és hencegtek,
és halandók életébe avatkoztak.
Zeuszt nőcsábászként ábrázolta, aki azért változik át, hogy nőket csábítson el:
hattyú lett Lédának,
bika Európénak,
és aranyeső Danaénak.
Arakhné azután a többi isten kicsapongásait vette célba,
ahogy Hadész elrabolja Perszephonét,
és ahogy Dionüszosz üldözi Érigonét.
Habár a lehető legkedvezőtlenebb fényben ábrázolta az isteneket,
Arakhné munkája ragyogó tehetségről árulkodott.
Gobelinje szinte életre kelt
az élénk mozdulatoktól és szemkápráztató színektől,
amelyek diadalmasan csillogtak.
Amikor meglátta Arakhné tagadhatatlanul jobb és felháborítóan szokatlan munkáját,
Athéné dühbe gurult, és a halandó szövőnő ellen fordult.
Arakhné öröme gyorsan elszállt, ahogy teste torzulni és töpörödni kezdett.
Ujjai vadul rángatóztak, karjai az oldalához tapadtak,
és fekete szőr nőtte be egész testét.
Egyetlen, a hasából kigöngyölődő fonalgombolyagot hagyott neki az istennő
emberi tehetségének csekély emlékeztetőjeként.
Így alkotta meg Athéné az első pókot ellenfeléből,
mert az kétségbe merte vonni az istenek sérthetetlenségét.
Mind a mai napig
Arakhné és gyermekei óriások árnyékában szövik tovább a büntetést,
melyet talán épp Arakhné tántoríthatatlan állhatatossága miatt kell elszenvedjenek.