ממלחים שנהפכו לחזירים,
נימפות שלבלבו לעצים,
ומבטים שהפכו את מושאם לאבן,
המיתולוגיה היוונית מלאה במשני צורה.
האלים החזקים בדרך כלל שינו את צורתם כרצונם,
אבל עבור בני התמותה, שינויי הצורה היו הרבה פעמים בלתי רצויים.
שינוי צורה מטריד כזה נפל על הטווה ארכנה.
ארכנה היתה בתו של סוחר
שבילה את ימיו בצביעת בדים בגוונים העמוקים ביותר של סגול.
היה לה כשרון לטוויה של החוטים העדינים ביותר,
אותם ארגה לבדים גולשים,
שמהם יצרה שטיחי קיר מדהימים.
אנשים התקבצו כדי לצפות בידיה המרפרפות על הנול,
כאילו היא טווה ישירות מקצות אצבעותיה.
אבל כשתהילתה גדלה, גדלה גם גאוותה.
ארכנה הרבתה להתרברב בכישוריה,
והצהירה שכשרונה עולה על זה של כולם - אדם או אל.
היא סרבה לראות באריגה מתנה מהאלים.
במקום זה, היא נופפה בה כבגאונות אישית.
למרבה הצער, אלת החכמה והאמנות, אתנה,
שמעה את טענותיה של ארכנה.
היא תכננה ללמד אותה לקח.
אתנה התחפשה לאישה זקנה והתגנבה אל בין בני התמותה.
היא גינתה את ארכנה בפומבי --
איך היא מעזה להעלות את הטענה שהיא גדולה מהאלים?
אבל ארכנה צחקה ובקושי הרימה את עיניה מהנול.
בכעסה, הסירה האישה המבוגרת את גלימתה כדי לחשוף את צורתה האמיתית.
אם ארכנה מתעקשת לזלזל באלים,
אתנה תקרא עליה תיגר בתחרות ישירות.
ארכנה הסתירה את ההלם שלה מהופעתה של האלה אפורת העינים,
וקיבלה את האתגר.
אתנה הביאה נול מנצנצץ משלה וקהל גדול התאסף לצפות.
האורגות החלו, העיניים ממוקדות והבוכיירים מטושטשים מרוב מהירות,
אתנה רקמה עננים דקים מלמעלה
ופיסות דשא עדינות מלמטה במופע של יכולת.
היא ארגה סצנות עצומות שהראו את כוח האלים:
פוסידון הרוכב על הגלים,
זאוס היורה ברקים,
ואפולו החוצה את השמיים.
בשטיח הקיר המרהיב, תהילת האלים גימדה את חיי בני האדם.
אבל לארכנה לא היה עניין בניפוח האגו של האלים.
שטיח הקיר שלה הראה את האלים משתמשים בכוחם לרעה:
מתקוטטים בינם לבין עצמם,
שותים ומתהוללים,
ומתערבים בחיי בני התמותה.
היא הציגה את זאוס כרודף שמלות שמשנה את צורתו כדי ללכוד נשים:
את לדה כברבור,
את אירופה כשור,
את דנאה בגשם מוזהב.
ארכנה פנתה אז להתנהגות הגרועה של אלים אחרים,
מחטיפתה של פרספונה על ידי פלוטו
ועד למרדף הפראי של בכחוס אחרי אריגונה.
למרות שהיא הציגה את האלים באור הכי לא מחמיא,
העבודה של ארכנה הפגינה היטב את כישוריה המהממים.
שטיח הקיר שלה היה כמעט חי,
מלא בתנועה וצבעים בוהקים
שקרצו בניצחון.
כשאתנה ראתה את עבודתה העדיפה והחתרנית בעליל של ארכנה,
היא זעמה ופנתה אל האורגת האנושית,
עליצותה של ארכנה דעכה כשהרגישה את גופה מתכווץ ומתעוות.
אצבעותיה נעו בפראות כשידיה דבקו לצידי גופה,
ושיער שחור צמח על כל גופה.
האלה עזבה את ארכנה כשחוט מגליל בודד יוצא מבטנה,
תזכורת לכשרונה האנושי.
על כך שערערה את ההנחה שהאלים בלתי ניתנים לניצחון,
אתנה כיווצה את היריבה שלה לעכביש הראשון.
עד היום, ארכנה וילדיה טווים את עונשה --
או שמא את חוצפתה? --
בצל הענקים.