Längs den gamla stigen vid Monongahelafloden,
finns Braddock, Pennsylvania, i den östra regionen av Allegheny County,
ungefär 14 kilometer utanför Pittsburgh.
En industriell förort,
Braddock är hem till Andrew Carnegies första stålverk,
Edgar Thomson Works.
I bruk sedan 1875,
det är det sista fungerande stålverket i regionen.
I 12 år har jag gjort kollaborativa porträtt,
stilleben, landskap och luftvyer
för att bygga ett visuellt arkiv för att uppmärksamma korsningen
mellan stålindustrin,
miljön,
och sjukvårdssystemets påverkan på min familjs och samhällets kroppar.
Traditionen och den breda skildringen av Braddock
består mest av berättelser om industrialister och fackförbund.
För närvarande är den nya skildringen av Braddock,
ett föredöme för Rostbältets vitalisering,
en historia om urbana pionjärer som upptäcker ett nytt gränsområde.
Massmedia har utelämnat faktumet att Braddock är huvudsakligen svart.
Vår existens har blivit assimilerad, nertystad och bortsuddad.
I den fjärde generationen av en ätt kvinnor,
uppfostrades jag under mormor Rubys skydd och omtanke,
på åttonde gatan, på 805 Washington Avenue.
Hon arbetade som manager för Goodwill.
Mamma var sjuksköterskeassistent.
Hon såg stålverken stänga och den vita flykten till förorterna.
När min generation började ta till gatorna,
desinvestering på lokal, regional och statlig nivå,
eroderade infrastrukturen,
och kriget mot drogerna tog isär min familj och mitt samhälle.
Mormor Rubys styvfar Gramps
var en av få svarta män som gick i pension från Carnegies verk.
Han jobbade i höga temperaturer,
rev ner och återbyggde ugnar, rensade bort reststål och slam.
Historien om en plats skrivs på kroppen och i landskapet.
Områden med tung lastbilstrafik,
exponering för bensen och pulveriserade metaller,
en risk för cancer och lupus.
Etthundratjugotre licensierade sängar, 652 anställda,
rehabiliteringsprogram decimerades.
En rättegång om bostadsdiskriminering mot Allegheny County
tog bort området där bostäderna Talbot Towers en gång stod.
Nya detaljplaner för mer lätt industri har sedan dess dykt upp.
På Google Maps och Google Earth syns inte det lättantändliga avfall
som används för att tvinga familjen Bunn bort från sitt hem och sin mark.
Under 2013 åkte jag helikopter
med mina kameror för att dokumentera denna aggressiva fördrivning.
Via flyg avslöjar min observation tusentals vita plastbalar
som ägs av en återvinningsindustri
som hävdar att de är miljövänliga
och återvinner miljontals däck
för att bevara folks liv
och för att förbättra folks liv.
Mitt arbete kretsar från mikro- till makronivå,
och gräver upp dolda historier.
Nyligen, på Seattles konstmuseum,
satte jag och Isaac Bunn upp denna utställningen,
och utställningen användes som plattform för att sprida hans röst.
Genom att förmedla vår skildring,
kommer vi fortsätta slåss emot historisk radering och socioekonomisk ojämlikhet.
Tack.
(Applåder)