»Tukaj počiva Artur, kralj, ki je bil, in kralj, ki bo.«
Tako pravi napis na nagrobniku kralja Arturja
v knjigi Arturjeva smrt Thomasa Maloryja.
Ko je Malory to zapisal v 15. stoletju,
ni mogel vedeti, kako preroški bo postal ta napis.
Kralj Artur se je znova in znova porodil v naši skupni domišljiji,
skupaj s svojim spremstvom vitezov,
Guinevere,
okroglo mizo,
Camelotom
in seveda Excaliburjem.
Ampak od kod prihajajo te zgodbe in ali je v njih kaj resnice?
Kralj Artur, kot ga poznamo, je stvaritev poznega srednjega veka,
ampak legenda o njem ima dejansko korenine v keltski poeziji iz zgodnejšega časa:
časa saksonske invazije Britanije.
Po tem, ko so Rimljani zapustili Britanijo v letu 410 našega štetja,
so saksonski osvajalci iz današnjega ozemlja Nemčije in Danske
hitro izkoristili ranljivost zapuščenega ozemlja.
Prebivalci Britanije so se srdito borili proti osvajalcem
preko več nemirnih stoletij.
Iz tistega časa imamo zelo malo zapisov,
zato je težko pravilno rekonstruirati zgodovino.
Kljub temu nam ohranjena poezija iz tega obdobja poda nekaj namigov.
Ena izmed pesmi, "The Gododdin", čisto prvič omeni Arturja,
čeprav sam Artur dejansko ne nastopa v njej.
Pravi, da je bil drugi bojevnik z imenom Gwawrddur
izurjen v ubijanju svojih sovražnikov, ampak vseeno ni bil tako dober kot Artur.
To nam ne pove veliko,
ampak kdorkoli je bil ta Artur,
je moral veljati za zlati standard bojevnikov.
Žal pa ni jasno, ali je komu vladal ali če je sploh živel.
Kljub negotovosti
so omembe Arturja, stoletja kasneje, pritegnile
pozornost ambicioznega zgodovinarja.
Leta 1130 je bil Geoffrey iz Monmoutha skromen duhovnik z velikimi ambicijami.
Več let je uporabljal
keltske in latinske vire in tako ustvaril
dolgo latinsko kroniko z naslovom “Zgodovina britanskih kraljev”.
Glavni junak je bil kralj Artur.
Zgodovina je radodarno ime za Geoffreyjevo pripoved.
Pisal je šesto let po saksonski invaziji,
zbral je odlomke mitov in poezije
ter s tem skušal nadomestiti skoraj popolno pomanjkanje uradnih zapisov.
Nekaj njegovih virov je omenjalo Arturja,
drugi so bili resnični opisi bitk in krajev.
Ampak veliko jih je predstavljalo mitične junake, ki so se bojevali,
kljub majhnemu upanju za zmago s pomočjo čarobnih mečev in čarovnije.
Geoffrey je združil vse skupaj:
magični meč Caledfwlch
in rimljansko utrdbo Caerleon, ki sta se pojavila v njegovi izvirni literaturi,
zato je Geoffreyjev Artur vladal iz Caerleona in vihtel Caliburnus,
latinski prevod Caledfwlcha.
Geoffrey je Arturjevi zgodbi dodal pametnega svetovalca Merlina,
ki je osnovan na keltskem pesniku Myrrdin.
Če je Artur res živel, je bil najverjetneje vojaški vodja,
ampak Geoffreyjevi veličastni zgodovini je bolj ustrezal lik kralja iz gradu.
Geoffreyjeva pripoved je pritegnila pozornost, na katero je upal,
in kmalu jo je pesnik Wace okoli leta 1155 n.š.
prevedel iz latinščine v francoščino.
Wace je dodal še eno značilnost Arturjevemu izročilu o Geoffreyjevem meču,
gradu
in čarovniku:
okroglo mizo.
Zapisal je, da je Artur dal zgraditi mizo zato,
da bi bili vsi gostje na njegovem dvoru enakovredni,
in da se ne bi nihče mogel hvaliti z višjim položajem pri mizi.
Po branju Waceovega prevoda, je še en francoski pesnik, Chrétien de Troyes,
napisal serijo ljubezenskih romanov, ki so katapultirali Arturjevo zgodbo v slavo.
Predstavil je zgodbe posameznih vitezov, na primer Lancelota in Gawaina
in zmešal elemente romantike s pustolovščinami.
Ustvaril je Arturjev,
Lancelotov
in Guineverin ljubezenski trikotnik.
V medčloveške spletke je vnesel še sveti gral.
Chrétien je najbrž temeljil moč grala na magičnih predmetih iz keltske mitologije.
Živel je sredi Križarskih vojn
in drugi so postavili skrbi časa na gral
in mu tako dodelili vlogo mogočne relikvije iz časa križanja.
Sledile so številne priredbe Chrétienovega dela
v francoščini in drugih jezikih.
Med temi priredbami je Caerleon postal Camelot,
in Caliburnus se je prekrstil v Excalibur.
V 15. stoletju
je Sir Thomas Malory združil zgodbe v »Arturjevo smrt«,
ki je osnova številnih sodobnih pripovedi o Kralju Arturju.
V tisočih letih odkar se je Artur prvič prikazal v keltski pesmi,
se je njegova zgodba kar naprej spreminjala,
da bi odražala zainteresiranost njegovih kronistov in njihovih občinstev.
Še danes to legendo predelujemo in prilagajamo.
Ne glede na to, ali je ta mož kdaj živel,
ljubil, vladal ali živel pustolovsko,
je nedvomno, da je njegov lik postal nesmrten.