„Ovdje leži Arthur, negdašnji i budući kralj.”
To je sadržaj natpisa na nadgrobnom spomeniku kralja Arthura
u „Arthurovoj smrti” Thomasa Maloryja.
Kad ga je u 15. stoljeću pisao,
Malory nije ni slutio koliko će se proročanskim pokazati taj natpis.
Kralj Arthur neprestano uskrsava u našoj kolektivnoj mašti,
zajedno sa svojom viteškom svitom,
Guinevere,
Okruglim stolom,
Camelotom
i, naravno, Excaliburom.
No odakle potječu te priče i ima li u njima istine?
Danas nam znani lik kralja Arthura plod je kasnog srednjeg vijeka,
ali legenda o njemu zapravo seže do keltske poezije iz ranijeg doba:
doba saksonske invazije Britanije.
Nakon što su Rimljani 410. n. Kr. napustili Britaniju,
saksonski osvajači iz današnje Njemačke i Danske
brzo su iskoristili ranjivost napuštenog teritorija.
Britanski stanovnici žestoko su se borili protiv osvajača
tijekom višestoljetnih previranja.
Pisanih dokaza iz tog vremena gotovo da nema,
pa je teško točno rekonstruirati povijest.
Ipak, preživjela poezija iz tog doba nudi nam neke tragove.
U jednoj od poema, „Goddodinu”, prvi se put spominje Arthur,
iako se on sam u njoj ne pojavljuje.
U njoj se za ratnika po imenu Gwawrddur kaže
da je vješto ubijao neprijatelje, ali ne tako vješto kao Arthur.
To nam ne otkriva mnogo,
no tko god da je taj Arthur bio,
zacijelo je bio uzor ratnicima.
Nažalost, manje je jasno je li bio vladar i je li uopće postojao.
Unatoč toj dvojbenosti,
Arthurovo ime privuklo je pozornost nadobudnog povjesničara
stotine godina kasnije.
Godine 1130. Geoffrey od Monmoutha bio je običan klerik velikih ambicija.
Služeći se keltskim i latinskim izvorima,
godinama je stvarao podužu kroniku
pod nazivom „Povijest britanskih kraljeva”.
Središnji lik tog pozamašnog djela bio je kralj Arthur.
Nazvati Geofrreyjevu kroniku poviješću bilo bi suviše velikodušno.
Pišući šesto godina nakon saksonske invazije,
skrpao je fragmente mitova i poezije
kako bi nadoknadio gotovo potpuni nedostatak službenih zapisa.
U nekim njegovim izvorima spominjao se Arthur,
a u drugima su realistično prikazane bitke i mjesta.
No mnogi su govorili o mitskim herojima koji su se borili unatoč lošim izgledima,
uz pomoć čarobnih mačeva i magije.
Geoffrey ih je objedinio.
Čarobni mač Caledfwlch
i rimska utvrda Caerleon spominju se u njegovim izvorima,
pa je Geoffreyjev Arthur vladao iz Caerleona i posjedovao Caliburnus,
što je latinski prijevod naziva Caledfwlch.
Geoffrey je čak dodao mudrog savjetnika Merlina,
po uzoru na keltskog barda Myrrdina, Arthurovoj priči.
Da je Arthur zaista postojao, vjerojatno bi bio vojskovođa,
no kralj u dvorcu bolje se uklapao u Geoffreyjevu kraljevsku povijest.
Geoffreyjeva kronika privukla je pozornost kojoj se nadao
i uskoro ju je s latinskog na francuski preveo
pjesnik Wace oko 1155. n. Kr.
Wace je dodao još jedan značajni dio arturijanske predaje Geoffreyjevu maču,
dvorcu
i čarobnjaku:
Okrugli stol.
Napisao je da je Arthur dao napraviti taj stol
kako bi svi gosti na njegovu dvoru zauzimali jednako mjesto
i nitko se ne bi mogao hvalisati kako ima najbolje mjesto za stolom.
Pročitavši Waceov prijevod, drugi je francuski pjesnik, Chrétien de Troyes,
napisao niz romansi koje su proslavile priču o Arthuru.
Uveo je pripovijesti o pojedinačnim vitezovima, npr. o Lancelotu i Gawainu,
te pomiješao romantične elemente s onim pustolovnima.
Smislio je Arthurov,
Lancelotov
i Guineverein ljubavni trokut.
Uz međuljudske intrige, uveo je i Sveti gral.
Nadahnuće za moći njegova grala vjerojatno su magični predmeti iz keltske mitologije.
Živio je u jeku križarskih ratova
i onodobne preokupacije odrazile su se u priči o gralu,
koji je tako postao moćna relikvija povezana s raspećem.
Brojne adaptacije na francuskom i drugim jezicima
proizašle su iz Chrétienova djela.
U tim je prepričavanjima Caerleon postao Camelot,
a Caliburnus je prekršten u Excalibur.
U 15. stoljeću
sir Thomas Malory objedinio je te priče u „Arthurovu smrt”,
koja je temelj mnogih suvremenih prikaza kralja Arthura.
Tijekom tisuću godina od prve Arthurove pojave u keltskoj poemi
njegova se priča stalno mijenjala,
odražavajući interese kroničara i njihove publike.
I danas preinačujemo i prilagođujemo tu legendu.
Čak i ako taj čovjek nikad nije postojao,
volio,
vladao
ili doživljavao pustolovine,
njegov lik neosporno je stekao besmrtnost.