"פה נח ארתור, מלך שהיה, ומלך שיהיה."
כך נראית החריטה על המצבה של המלך ארתור
ב"לה מורט ד'ארתור" של תומאס מלורי.
כשכתב במאה ה 15,
מלורי לא יכול היה לדעת כמה נבואית ההקדשה הזו תהיה.
המלך ארתור עלה שוב ושוב בדמיון הקולקטיבי שלנו,
יחד עם אוסף האבירים שלו,
גוויניבר,
השולחן העגול,
קאמלוט,
וכמובן אקסקליבר.
אבל מאיפה הסיפורים האלה מגיעים, והאם יש בהם אמת?
המלך ארתור כמו שאנחנו מכירים אותו הוא יצירה של ימי הביניים המאוחרים,
אבל לאגדה שלו יש שורשים למעשה בשירה הקלטית מזמנים מוקדמים יותר:
הפלישה הסקסונית לבריטניה.
אחרי שהרומאים עזבו את בריטניה ב 410 לספירה,
הפולשים הסקסונים ממה שעכשיו הן גרמניה ודנמרק
השתמשו במהרה בפגיעות של טריטוריות נטושות.
התושבים של בריטניה נלחמו בעוצמה בפולשים
במשך כמה מאות של מערבולת.
אין כמעט תיעודים כתובים מהזמן ההוא,
אז קשה לשחזר הסטוריה מדוייקת.
עם זאת, שירה ששרדה מהתקופה נותנת לנו כמה רמזים.
אחת הפואמות, הגודודין, מכילה את האזכור הראשון לארתור,
למרות שארתור עצמו לא באמת מופיע בה.
היא מספרת שלוחם אחר, בשם גוואוורדור,
היה מאומן בקטילת אויביו, אבל לא היה ארתור.
זה לא הרבה להסתמך עליו,
אבל מי שלא היה ארתור,
הוא כנראה היה הסטנדרט ללוחמים.
בין אם שלט במישהו, או אפילו חי בכלל, למרבה הצער זה פחות ברור.
למרות חוסר הוודאות הזו,
אזכורים לארתור לכדו את תשומת הלב של היסטוריון שאפתן
מאות שנים לאחר מכן.
ב 1130, ג'פרי ממונמאות' היה פקיד פשוט עם שאיפות גדולות.
בשימוש במקורות קלטיים ולטיניים,
הוא הקדיש שנים ליצירת כרוניקה ארוכה
בשם "ההסטוריה של מלכים בבריטניה."
גולת הכותרת של העבודה שלו היה המלך ארתור.
היסטוריה היא מושג נדיב לתעוד של ג'אופרי.
כשכתב שש מאות שנה אחרי הפלישה הסקסונית,
הוא אסף כמה שבבים של מיתוסים ושירה
כדי לפצות על כמעט חוסר גמור בתעוד רשמי.
כמה מהמקורות שלו הזכירו את ארתור,
ובכמה אחרים היו תעודים ראליסטיים של קרבות ומקומות.
אבל הרבה כללו גיבורים מיתיים שנלחמו בסיכויים קלושים
בעזרת חרבות קסומות וכישוף.
ג'אופרי ערב את כולן:
חרב קסומה בשם קלדפוויץ'
ומבצר רומאי בשם קארלון הופיע בחומר המקור שלו,
אז ארתור של ג'אופרי שלט על קארלון והחזיק בקאלבורנוס,
התרגום הלטיני לקלדפוויץ'.
ג'אופרי אפילו הוסיף יועץ חכם בשם מרלין,
בהתבסס על המשורר הקלטי מיירדין, לסיפור של ארתור.
אם ארתור באמת חי, הוא כנראה היה מנהיג צבאי,
אבל מלך שקשור לטירה התאים טוב יותר לסיפור המלכותי של ג'אופרי.
הסיפור של ג'אופרי קיבל את תשומת הלב לה הוא קיווה,
ובמהרה תורגם מלטינית לצרפתית
על ידי המשורר ווייס סביב 1155 לספירה.
ווייס הוסיף תוספת מרכזית נוספת של תהילה ארתוריאנית לחרב של ג'אופרי,
לטירה,
ולקוסם:
השולחן העגול.
הוא כתב שארתור דאג שיבנו את השולחן
כך שכל האורחים של חצרו יהיו ממוקמים באופן שווה,
ואף אחד לא יכול להתגאות שהיה לו את המקום הכי מכובד בשולחן.
אחרי שקרא את התרגום של ווייס, משורר צרפתי נוסף, שרטיין דה טרוייס,
כתב סדרה של רומנים שהזניקו את הסיפור של ארתור לתהילה.
הוא הציג את הסיפורים של אבירים בודדים כמו לאנסלוט וגאווין,
ועירב אלמנטים של רומן בסיפורי ההרפתקאות.
הוא תאר את משולש האהבה של ארתור,
לאנסלוט,
וגוויניבר.
בנוסף לאינטריגות בין אישיות, הוא גם הציג את הגביע הקדוש.
שרטיין כנראה ביסס את כוחות הגביע על עצמים קסומים במיתולוגיה הקלטית.
הוא חי בזמן מסעות הצלב,
ואחרים כפו את תכונות הזמן על הגביע,
והפכו אותו לשריד חזק מהצליבה.
התאמות אין ספור בצרפתית ושפות אחרות
באו אחרי העבודה של שרטיין.
במהלך הסיפורים מחדש האלה, קרלאון הפכה לקמלוט,
וקליבורנוס הפכה לאקסקליבר.
במאה ה 15,
סר תומאס מאלורי סינתז את הסיפורים האלה ב"לה מורט ד'ארתור,"
הבסיס של הרבה תעודים מודרניים של המלך ארתור.
באלף השנים מאז שארתור הופיע לראשונה בפואמה הקלטית,
הסיפור שלו השתנה שוב ושוב
כדי לשקף את הדאגות של מעלליו והקהלים שלהם.
ואנחנו עדיין משכתבים ומתאימים את האגדה היום.
בין אם האדם באמת אי פעם חי,
אהב,
שלט,
או יצא להרפתקאות,
אי אפשר להכחיש שהדמות השיגה אלמוות.