Forestill deg at du er barnevernkonsulent
og du må undersøke en bekymringsmelding.
Du kommer inn i et hjem, ikke varslet, og i hvert fall ikke invitert.
Det første du ser er en madrass midt i rommet, på gulvet.
Tre barn ligger der, de sover.
Like ved står et lite bord med noen askebegere
og tomme ølflasker.
I hjørnet står store rottefeller
ikke langt fra der barna ligger og sover.
Dette noterer du deg.
En del av jobben er å gå gjennom hele huset.
Du starter med kjøkkenet, hvor det er veldig lite mat.
Du legger merke til en madrass til på soverommet, på gulvet,
som moren deler med spedbarnet sitt.
Det som skjer nå, er typisk én av to ting.
Barna blir ansett for å være i faresonen, blir tatt ut av hjemmet sitt
og plassert under offentlig omsorg for en gitt periode.
Eller barna forblir hos familien
med hjelp og oppfølging fra barnevernet.
Da jeg var barnevernskonsulent
støtte jeg på dette hele tiden.
Noen mye bedre, noen mye verre.
Jeg ba deg forestille deg det var du som var der
fordi jeg lurer på hva som falt deg inn.
Hva styrer dine avgjørelser?
Hva er det som påvirker ditt inntrykk av denne familien?
Hvilken hudfarge, eller etnisitet tror du denne familien hadde?
Jeg vil at du skal være klar over at hvis disse barna var hvite,
er det større sannsynlighet for at familien forblir intakt.
Forskning fra University of Pennsylvania
viser at hvite familier, i gjennomsnitt, får mer hjelp og oppfølging
fra barnevernet
og det er mindre sannsynlig at de blir gjenstand for undersøkelse.
Er barna svarte, derimot,
er det fire ganger større risiko for at de blir hentet ut,
de forblir lenger under barnevernets omsorg
og det er vanskeligere å finne stabile fosterhjem til dem.
Fosterhjem skal være en umiddelbar beskyttelse
for spesielt utsatte barn.
Men det er også et forvirrende og traumatisk oppbrudd fra familien.
Forskning fra University of Minnesota
viser at barn som har vært i fosterhjem
hadde mer adferdsproblemer og psykiske plager
enn barn som forblir i familien, og mottar hjelp og oppfølging.
Det tidligere nevnte scenariet er ikke uvanlig.
En alenemor som bor i en kommunal bolig
med sine fire barn.
Rottene gjør det nesten umulig å oppbevare mat,
særlig fersk mat.
Fortjener denne moren å bli fratatt barna?
Emma Ketteringham, en advokat i familiesaker,
sier at hvis du lever i et fattig nabolag
bør du helst være en perfekt forelder.
Hun mener at vi har urettferdige og uoppnåelige forventninger
til fattige foreldre som fostrer opp barn med lite penger
og at strøket de bor i og deres etnisitet
påvirker hvorvidt barna deres blir fjernet.
I de to årene jeg var i barnevernets førstelinjetjeneste
tok jeg skjebnesvangre avgjørelser.
Jeg så selv hvordan mine egne holdninger påvirket arbeidet mitt.
Nå, som ansatt ved institutt for sosialt arbeid ved Florida State University,
leder jeg et institutt
som driver forskning på mest mulig innovativ og effektivt barnevern.
Vi ser at det er dobbelt så mange svarte barn i fosterhjem:
28%
som det er i befolkningen generelt:
14%
Det er mange grunner til dette,
men vil jeg diskutere én av dem i dag:
implisitt bias
Vi starter med "implisitt".
Det er ubevisst, noe du ikke er klar over.
Bias, stereotypene og holdningene
som vi alle har om enkelte grupper
Så, implisitt bias lurer i bakgrunnen
av enhver avgjørelse.
Hva kan vi gjøre med det?
Jeg har en god løsning som jeg vil dele med dere.
Nå, i nesten alle delstater
er det et høyt antall svarte barn i fosterhjem.
Men det viser seg at Nassau County,
som er i New York,
har klart å redusere antallet svarte unger som blir flyttet.
Og i 2016 dro jeg dit med teamet mitt
for å gjennomføre en studie
på bruken av "blinde omsorgsoverdragelser".
Sånn virker det:
En konsulent får inn en bekymringsmelding.
Det foretas et besøk,
men før barna blir flyttet,
må konsulenten tilbake på kontoret
og legge frem funnene.
Men det er én forskjell:
Når dette legges frem for komitéen
slettes navn, etnisitet, boligstrøk, hudfarge,
all identifiserende informasjon.
De ser på den faktiske hendelsen, familiens styrker, relevant bakgrunn
og foreldrenes evne til å beskytte barnet.
Basert på denne informasjonen utarbeider komitéen en anbefaling
uten å kjenne til familiens hudfarge.
Blinde omsorgsoverdragesler har hatt stor betydning i dette området.
I 2011 var 57% av de omplasserte barna svarte.
Men etter fem år med blinde avgjørelser er tallet nede på 21%.
(Klapping)
Dette fant vi ut da vi snakket med konsulentene:
"Når en familie har en forhistorie med etaten,
bruker vi denne ofte mot dem,
selv om de prøver å endre seg"
"Når jeg får en sak fra en bestemt boligblokk,
område eller bydel,
tenker jeg automatisk det verste."
"Barnevern er veldig subjektivt fordi det er et følelsesladet tema.
Ingen er helt uten følelser rundt dette.
Det er veldig vanskelig å være uhildet
i dette arbeidet.
Så fjern de subjektive oppfatningene om hudfarge og bydel
og resultatet kan bli anderledes"
Blinde omsorgsoverdragelser ser ut til å bringe oss nærmere
en løsning på problemet med implisitt bias.
Mitt neste skritt blir å finne ut
hvordan man kan bruke kunstig intelligens og maskinlæring
for å utvide prosjektet
og gjøre det mer tilgjengelig for andre.
Jeg vet at vi kan forandre måten barnevernet arbeider.
Vi kan holde de lokale enhetene ansvarlige
for å bevisstgjøre sine ansatte.
Vi kan holde oss selv ansvarlige
for å ta avgjørelser som er tuftet på etikk og trygghet.
Forestill deg et barnevern som er opptatt av å jobbe med foreldrene,
styrker familiene
og ikke ser på fattigdom som et tegn på mislykkethet.
La oss sammen bygge et system
som søker å bygge familier opp istedenfor å rive dem fra hverandre.
Takk.
(Applaus) (hoiing)